«Вернерверк II» з годинниковою вежею (1914–1929)
Символ Сіменсштадта — годинникова вежа висотою 70 метрів — стоїть посеред колишньої фабрики лічильників, що складається з семи будівель, які оточують внутрішні двори. У вежі розташовані фабрична димохідна труба та водонапірна вежа. Вода з вежі використовувалася на заводі для випробування лічильників рідин. Фабрику спроектував Карл Яніш, а згодом розбудував Ганс Гертлейн. Наразі комплекс є частиною Технопорту «Телен».

Будівля електричної розподільної станції (1928)
Перший у Європі багатоповерховий завод — змінний струм виявився ефективнішим за постійний, однак вимагав використання спеціалізованого розподільного обладнання. Ганс Гертлейн розширив побудований у 1917 році цех з виробництва розподільних пристроїв із плоским дахом, додавши до нього високу будівлю. Нова споруда зі сталевим каркасом стала іконою промислової архітектури. Виробничі цехи довжиною 175 метрів справляли величезне враження. Зовнішні колони дозволили розмістити робочі місця суцільним ланцюгом уздовж заскленого фасаду, завдяки чому вони були чудово освітлені денним світлом. Сходові клітки, ліфти та допоміжні приміщення Гертлейн розмістив у бічних вежах. Сувора, функціональна архітектура стала візитною карткою компанії «Сіменс» і зразком для подальших промислових будівель. Наразі у хмарочосі розміщується центр професійної освіти та підвищення кваліфікації.

Великий житловий масив «Зіменсштадт» (1929–1934)
Об’єкт всесвітньої спадщини ЮНЕСКО — За десять років до Другої світової війни берлінський містобудівник Мартін Вагнер доручив шістьом архітекторам, які представляли шість різних стилів, втілити в життя концепцію сучасного містобудування: Гропіусу, Шароуну, Бартнінгу, Форбату, Герінгу та Хеннінгу. Четверо з них належали до інноваційного об’єднання «Рінг», звідки й походить назва «Мікрорайон Рінг». Невеликі квартири призначалися для працівників компанії «Сіменс» з низькими заробітними платами. Світло, свіже повітря та сонце стали принципами, за якими було спроектовано та збудовано цей мікрорайон. Найвідомішими будівлями є монотонний «Лангер Яммер» («Довга мука») авторства Бартнінга та «Панцеркреузер» («Броненосний крейсер»), спроектований Шаруном. Інформаційні таблички, розміщені на території мікрорайону, містять детальну інформацію про будівлі та їхніх архітекторів.

Гарнізонна пральня (1880)
Від парової пральні до пивоварні – Прусські солдати, що дислокувалися у Шпандау близько 1880 року, мали забезпечуватися одягом та харчами. На території комплексу, серед іншого, знаходилися військова пральня (з власною котельнею та водонапірною вежею), гарнізонна пекарня та військовий продовольчий комісаріат. З 1994 року тут працює пивоварня «Шпандау», яка пропонує власне пиво.

Головний офіс компанії «Сіменс» (1910–1930)
На початку XX століття компанія «Сіменс» неохоче перенесла свою штаб-квартиру з первісного місця розташування (що знаходилося поблизу урядового району) до Сіменсштадта. Місто Шпандау, яке на той час було незалежним, було дуже зацікавлене в тому, щоб отримати головну штаб-квартиру такого важливого підприємства, яке забезпечувало значні надходження від податків на господарську діяльність, і зрештою «Сіменс» погодився на це. У центрі Сіменсштадта було зведено будівлю, більшу за будь-яку ратушу в Берліні. У її інтер’єрі розміщувалися офіси для близько 5 000 працівників, розташовані вздовж п’яти кілометрів коридорів. Під час Першої світової війни частина споруди виконувала функцію лікарні. Будівля, оснащена мозаїчною залою, актовим залом та бібліотекою, визначила новий напрям в архітектурі компанії «Сіменс». Фасад спроектував Карл Яніш у стилі історизму, а інтер’єри розробив Ганс Гертлейн. З 2016 року тут розміщується Історичний інститут «Сіменса». Будівля з’єднана підземним тунелем із фабрикою «Динам» по той бік вулиці. Донині там виробляють генератори (динами) — винахід, піонером якого був Вернер фон Сіменс.

Збройовий завод (1914–1937) Підприємство BMW Motorrad (1939)
На початку XX століття цей величезний завод з виробництва боєприпасів був важливою складовою прусської оборонної промисловості. Виробництво було вкрите суворою таємницею, тому до сьогодні про нього відомо дуже мало. Набагато краще задокументований період у понад п’ятдесят років, протягом якого на цьому історичному місці компанія BMW виробляє мотоцикли. У 1939 році BMW викупила завод у компанії Siemens & Halske і під час Другої світової війни використовувала його для виробництва авіаційних двигунів. Протягом короткого часу після закінчення війни тут виготовляли такі інструменти, як серпи, коси та ножі. У 1949 році BMW розпочала виробництво деталей для мотоциклів, а в 1969 році з конвеєра зійшов перший мотоцикл, повністю виготовлений у Берліні. Наразі близько 2200 працівників щодня виробляють до 800 мотоциклів, призначених для ринків усього світу. Готовий мотоцикл сходить з конвеєра в середньому кожні 62 секунди.

Колишній залізничний вокзал «Вернерверк»
Станція на маршруті «Зіменсбан» — Незважаючи на нові житлові інвестиції, у 1927 році лише невелика частина з 55 000 працівників підприємства проживала в Зіменсштадті. Багато хто з них мусив користуватися громадським транспортом. Щоб забезпечити їм швидкий доїзд до роботи, було побудовано залізницю «Зіменсбан» (Siemensbahn). Вона пролягала через промислові райони Зіменсштадта по естакадах. Вже через два роки після початку будівництва було запущено електричні потяги, що курсували кожні п’ять хвилин. Рух було призупинено в 1980 році, коли Берлін був розділеним містом. Після 40 років простою залізнична лінія зараз відновлюється. У 2029 році, з нагоди 100-річчя її створення, історична залізнична траса знову буде введена в експлуатацію. Це також полегшить доступ до проекту розвитку «Зіменсштадт²».

Королівські лабораторії феєрверків (1870–1918)
Від феєрверків до кіномагії – Видовищні феєрверки відігравали тут лише незначну роль. Для потреб армії розробляли, випробовували та виробляли запалювальні, вибухові та сигнальні ракети. Усе почалося в 1817 році з лабораторії запалювальних ракет у Цитаделі Шпандау. Коли воно стало замалим, його перенесли на острів Айсвердер. Відокремлене розташування, оточене водою, робило його ідеальним місцем для виробництва вибухових речовин в умовах суворої таємності. Лабораторія «Файерверк» швидко досягла значних успіхів, суттєво сприяючи зростанню потужності прусської армії. Збережені заводські будівлі були зведені в 1870–1918 роках. Від закінчення Першої світової війни аж до кінця холодної війни їх використовували як склади, частково для потреб Резерву Сенату Берліна. Наразі частина історичних будівель перетворюється на житло, а в інших розміщуються майстерні та офіси Німецького товариства каскадерів.

Мікрорайон «Зіменсштадт» (1921–1930)
Втеча з міських джунглів – Після Першої світової війни дефіцит житла досяг колосальних масштабів. Щоб забезпечити своїм працівникам гідні умови життя, компанія «Siemens» заснувала власну житлову компанію. Цей житловий комплекс, як і всі подальші житлові проєкти компанії, був створений як альтернатива похмурим багатоквартирним будинкам. Штатний архітектор Ганс Гертлейн спроектував квартири та рядні будинки, призначені для службовців. За тогочасними стандартами вони були справжньою розкішшю — кожна квартира була обладнана власною ванною кімнатою. Не менш сучасними були системи опалення, освітлення та вентиляції. Гертлейн черпав натхнення з ідеї «міста-саду» та архітектури реформ, що також простежується у спроектованих ним зелених зонах та спільних просторах. Варто звернути увагу, що вулиці та площі мікрорайону носять імена інженерів, винахідників та фізиків, чиї досягнення сприяли успіху компанії «Сіменс».

Майстерня гарматного ливарного заводу (1874)
Символ прусської оборонної промисловості — будівлі, пов’язані з Королівським гарматним ливарним заводом, почали зводити в тіні Цитаделі у 1854 році. До сьогодні збереглися дві з них: майстерня, зведена у 1874 році в стилі Шінкла, та цех 1915 року. Спочатку тут відливали бронзові гармати, проте згодом тут виконували свердління стволів артилерійських гармат усіх калібрів. Після демілітаризації Німеччини після Першої світової війни завод переорієнтувався на виробництво металевих ліжок, сільськогосподарських машин та автомобілів. У період Веймарської республіки тут таємно готувалися до відновлення виробництва озброєння, чим згодом скористався нацистський режим. Під час холодної війни об’єкт слугував зерносховищем, що належало до Резерву Сенату — запасів, створених на випадок повторної блокади міста. Після десятиліть простою на його території зараз планується створити офісний комплекс із кав’ярнею на березі та причалом.

Народний парк Юнгфернхайде (1926)
Колишній парадний майданчик і стрільбище – Парк було відкрито у 1926 році, і він отримав назву, пов’язану з черницями з колишнього монастиря у Шпандау. Сто років тому ця територія мала військове призначення: тут розташовувалися парадний майданчик, стрільбище, а з 1896 року — також штаб першого дирижаблевого батальйону. Після Першої світової війни військова авіація була заборонена, а ангари демонтували. Будівництво парку було профінансовано в рамках надзвичайної програми зайнятості. Ця програма сприяла створенню по всьому Берліну численних громадських парків та рекреаційних зон, що відповідали потребам зростаючої кількості мешканців міста. У парку Юнгфернгайде були спортивні майданчики, дитячі майданчики, молодіжний табір, водонапірна вежа, купальня та театр під відкритим небом. На місці останнього сьогодні працює «Kulturbiergarten».

Райхська дослідницька колонія Газельхорст (1930–1935)
Прихована перлина сучасного житлового будівництва — «Спочатку кухня, потім фасад!» – вимагала Марі-Елізабет Людерс, депутатка парламенту за часів Веймарської республіки. З її ініціативи виник цей житловий масив, реалізований Жешувським науково-дослідним товариством з питань економічної ефективності в будівництві та житловому господарстві. Метою цієї організації було зведення доступних за ціною квартир із функціональним плануванням, а також проведення досліджень щодо ефективних методів будівництва та дешевих будівельних матеріалів. Результатом стало найбільше житловий комплекс, профінансований державою за часів Веймарської республіки, спроектований Фредом Форбатом, Отто Бартнінгом, Паулем Мебесом та Паулем Еммеріхом. Низькі витрати на будівництво виявилися успішними — 37 % мешканців становили робітники, а 42 % — службовці. З політичних причин Решівське дослідницьке товариство було розпущено в 1931 році, проте житлове товариство Gewobag продовжувало будівництво житлового масиву аж до 1935 року.
Порада: У історичній демонстраційній квартирі на житловому масиві Хазельхорст (Burscheider Weg 21, 13599 Берлін) можна побачити, як виглядали оригінальні інтер’єри. Більше інформації:

Скляний завод OSRAM (1927)
На скляному заводі, оснащеному вісьмома печами, з 1927 року безперервно виробляються скляні трубки, що використовуються для виготовлення різних видів ламп. Виробництво ведеться безперервно — сім днів на тиждень, 365 днів на рік. До Першої світової війни виробництво ламп розжарювання було однією з найдинамічніших галузей електротехнічної промисловості. Значний внесок у цей розвиток зробила лампа розжарювання, що випускалася з 1905 року. Вже у 1906 році компанія Deutsche Glasglühlicht-Anstalt зареєструвала торговельну марку OSRAM. Ця назва утворилася шляхом поєднання назв двох матеріалів, що використовувалися для виробництва ниток розжарювання: осму та вольфраму. У 1978–2013 роках компанія OSRAM повністю належала концерну Siemens. У 2020 році вона об’єдналася з компанією ams, утворивши підприємство ams OSRAM, яке об’єднує технології у сфері освітлення та сенсорної техніки (датчиків).
Більше інформації про промислову історію Берліна можна знайти на сайті, присвяченому промисловій культурі міста та велосипедним маршрутам

Так званий «Бельгійський зал» (1918)
Великогабаритна військова здобич – Під час Першої світової війни гостро відчувався дефіцит заліза. Щоб підтримати підприємства, важливі для військових зусиль, промислові будівлі на окупованих територіях демонтували та знову зводили в Німеччині. Для заводів «Siemens-Schuckert» архітектор Ганс Гертлейн обрав цех зі сталевим каркасним каркасом із міста Валенсієнн на півночі Франції, розташованого біля кордону з Бельгією. Перенесена будівля, яку помилково назвали «Бельгійським цехом» (Belgienhalle), стала виробничим цехом кабельного заводу «Сіменс» на острові Гартенфельд. Завдяки розташуванню на березі каналу Гогенцоллернів її можна було завантажувати баржами. Працівники доїжджали до станції Гартенфельд залізницею «Сіменсбан» (Siemensbahn). У 1928–1929 роках цех було розширено. До 2002 року в ньому виробляли енергетичні, телекомунікаційні та високочастотні кабелі. Пізніше він слугував складом, а протягом короткого часу також був місцем проведення ярмарку «Bread & Butter». Наразі на острові планується будівництво 3 700 квартир та загальнодоступних рекреаційних зон на березі; всю територію планується закрити для автомобільного руху. Історичний цех буде призначений для господарської, суспільної та культурної діяльності.

Фабрика боєприпасів (до 1897 р.)
Від колишнього заводу з виробництва боєприпасів, що входив до складу прусської оборонної промисловості, збереглося лише кілька будівель. У 20-х роках XX століття завод було переобладнано для виробництва автомобілів. У 1928–1940 роках тут виробляли автомобілі з заднім приводом для компанії DKW. Пізніше також розпочалося виробництво шасі для моделей з переднім приводом. У 60-х роках, після поглинання Auto Union компанією Volkswagen, автомобільний завод припинив свою діяльність. У місці, де колись виробляли коробки передач, з 2019 року експонуються суперкари та класичні автомобілі. Компанія MOTORWORLD провела консервацію та реставрацію історичної гартувальної цеху з характерним двосхилим дахом. На території комплексу також з’являються нові будівлі, призначені для виставкових залів, майстерень та торгових площ, пов’язаних з автомобільною галуззю. У планах також готель, побудований із контейнерів, майданчики для проведення заходів та пивний сад.

Хмарочос «Вернерверк» / «Вернерверк X» (1930)
Компанія «Siemens» постійно розвивалася та зводила нові будівлі. Щоб уникнути плутанини, у 20-х роках XX століття компанія почала позначати їх назвами та номерами як «Wernerwerke» («Заводи Вернера») на честь засновника підприємства, Вернера фон Сіменса. Архітектором «Вернерверке» був Ганс Гертлейн. Його лаконічні, функціональні будівлі зі сталевим каркасом встановили нові стандарти та стали візитною карткою характерного стилю «Сіменса». У цьому хмарочосі колись розміщувалися офіси «Сіменс & Гальске», бібліотека та лекційна зала на десятому поверсі. Щоб підкреслити значення цієї новаторської будівлі та революційний потенціал електрики, під час особливих подій усі вікна підсвічувалися. Наразі в будівлі розташовані офіси кількох компаній, а десятий поверх виконує функцію конференц-центру.

Цитадель Шпандау
Центр прусської оборонної промисловості — ливарня гармат, фабрики гвинтівок, боєприпасів і пороху, а також піротехнічна лабораторія — всі ці об’єкти й донині свідчать про те, як у XVIII столітті фортеця Шпандау почала перетворюватися на центр прусської оборонної промисловості. Цитадель виконувала важливі військові та представницькі функції. Нині в її колишньому арсеналі розміщуються музеї, присвячені культурній, міській, промисловій та військовій історії Шпандау. Двір Цитаделі сьогодні є місцем проведення музичних фестивалів, театральних вистав, а також ярмарків і свят, пов’язаних з епохою Ренесансу.