Євангелічна Церква Миру (1930/1952)
Церква з індустріальним характером — західна вежа церкви нагадує витяжну вежу шахти. Це не випадково — у 1930 році її архітектори, Фріц Шупп і Мартін Креммер, також спроектували знамениту шахту «Цольферайн» в Ессені. Це шедевр сучасної техніки та архітектури, який вважається одним із найважливіших символів Рурського басейну.

Газовий поселення (1926)
Центр творчості та культури — Про масштаби та значення колишньої газової станції й досі свідчить величний житловий комплекс, збудований для її працівників. У 2015 році територію було відведено виключно під промислову діяльність, що означало припинення її житлової функції. За будівлею планується будівництво теплоелектростанції та нових офісних площ. Сама будівля, довжиною 250 метрів, архітектура якої нагадує ганзейське цегляне будівництво, буде включена до нового містобудівного проекту. У 2018 році в ній відкрили творчі майстерні та коворкінг-простір. На території за будівлею організовуються концерти, вечірки та інші культурні заходи. Великою популярністю користується також сусідній «Функхаус Берлін», так само як і клуб «Сізіфос», розташований у колишній фабриці печива для собак, та прилегла набережна Шпреви. Також електростанція Руммельсбург, що знаходиться по інший бік вулиці, має бути включена до концепції розвитку та функціонування комплексу «Функхаус Берлін».

Гробниця родини Ратенау
Символ солідарності — Близько 1900 року промисловий район, що динамічно розвивався, став місцем проживання багатьох людей. З огляду на новостворену громаду засновник компанії AEG Еміль Ратенау заснував Лісовий цвинтар (Waldfriedhof). Вже від вхідних воріт видно родинну гробницю Ратенау. Її спроектував архітектор із сильною соціальною позицією — Альфред Мессель, творець зразкових житлових масивів для «простих людей» та знаменитого універмагу «Вертхайм». У гробниці поховані Еміль Ратенау (помер 1915 р.), його дружина Матільда Ратенау (померла 1926 р.) та їхній син Еріх Ратенау (помер 1903 р.). Еріх ще в молодості очолив кабельний завод AEG і був великою надією свого батька. Однак він помер під час подорожі до Єгипту і став одним із перших похованих на цьому кладовищі. На кладовищі також похований Вальтер Ратенау (помер 1922 р.), син Еміля, який обіймав посаду міністра закордонних справ Німеччини. Цей єврейський політик був убитий у берлінському районі Груневальд після того, як націоналістична преса розгорнула проти нього кампанію ненависті, більш-менш відкрито закликаючи до його вбивства.

Депо промислової залізниці Обершеневейде (1901)
З 1890 по 1996 рік вантажні потяги повільно проїжджали по жвавій вулиці Вільгельміненхофштрассе, вливаючись у розгалужену залізничну мережу Берліна. Лінія обслуговувала незліченні заводи, розташовані вздовж Шпреви. У 1901 році її було електрифіковано, що чудово відповідало характеру Берліна як «міста електрики» (Elektropolis). Походження назви «Залізниця биків» (Bullenbahn) до кінця не з’ясоване. Згідно з однією з теорій, вона походить із часів, коли вагони тягнули коні та воли, згідно з іншою — від важких електричних локомотивів, яких називали «биками». Колишня станція «Бичачої залізниці» зараз використовується трамваями.

Електростанція «Обершпрее» (1897)
Запущена в 1897 році перша в Європі електростанція змінного струму стала справжньою технологічною сенсацією. Воду для охолодження брали безпосередньо зі Шпреви. Її архітектура нагадувала Palais des Beaux-Arts («Палац образотворчих мистецтв») з Всесвітньої виставки в Парижі 1855 року. Завдяки цій електростанції Обершеневейде опинився в центрі уваги інженерів та містобудівників. Вони з’їжджалися з різних куточків світу, щоб побачити цей надзвичайний зразок технічних досягнень. Завдяки застосуванню найсучасніших на той час рішень стало можливим передавати електроенергію на великі відстані з мінімальними втратами, що забезпечило освітлення та електропостачання передміст Берліна. Електростанція також стала магнітом, що приваблював нові підприємства. Першим підприємством, яке скористалося новим джерелом енергії, стала фабрика кабелів AEG. У 2013 році частину комплексу зайняла ливарня скульптур Knaak. А колишній турбінний цех було перетворено на MaHalla — величезний відкритий простір, призначений для мистецьких заходів, культурних подій та творчої самореалізації.

Електростанція Клінгенберг (1927)
Символ сучасності та економічної могутності — на момент введення в експлуатацію у 1927 році перша велика електростанція Берліна була найсучаснішим об’єктом такого типу в Європі і стала зразком для наступного покоління електростанцій. Вона забезпечувала близько 65 % електроенергії, що споживалася в Берліні, використовуючи інноваційні технологічні рішення, такі як спалювання вугілля, попередньо подрібненого до стану пилу. Електроенергію виробляли три потужні парові турбіни. З будівлею трансформаторної станції довжиною 190 метрів з’єднаний кабельний міст, що веде до 11-поверхової адміністративної будівлі. Вугілля доставляли на електростанцію баржами, що плавали каналом, з’єднаним зі Шпревою, води якої також використовували для виробництва пари, що приводила в рух турбіни. Електростанція носить ім’я інженера Георга Клінгенберга, який спроектував загалом близько 70 електростанцій, зокрема електростанцію Шарлоттенбург (об’єкт № 10 на Маршруті 4). Електростанція Клінгенберга була представлена на Всесвітній виставці в Барселоні в 1929 році та з’являлася в матеріалах, що рекламували Берлін у 30-х роках XX століття. Вона пережила Другу світову війну без значних руйнувань. Вдалося запобігти як плану її підриву підрозділами СС, так і пізнішим спробам демонтажу об’єкта. З 2017 року електростанція використовує як паливо природний газ замість бурого вугілля.

Завод з виробництва акумуляторів (1899)
Опора електротехнічної промисловості — Вже через два роки після запуску електростанції та кабельного заводу AEG у Шеневайде Людвіг Лёве заснував Завод акумуляторів (Accumulator Works). З того часу там безперервно виробляють портативні акумулятори. З 1904 року продукцію продавали під всесвітньо відомим брендом VARTA — німецьким акронімом, що означає Vertrieb, Aufladung, Reparatur Transportabler Akkumulatoren («продаж, заряджання та ремонт переносних акумуляторів»). У 1922 році підприємство було придбане концерном «Quandt» і перетворилося на провідного європейського виробника свинцево-кислотних акумуляторів для електромобілів та літаків. Під час Другої світової війни завод виробляв акумулятори для підводних човнів та ракет V2. Після 1945 року виробництво продовжувалося без перерв — у НДР завод функціонував як державне підприємство (Volkseigener Betrieb — VEB), а з 1993 року працює під назвою BAE Batterien.

Майстерня «Stralauer Flaschenfabrik» (1921)
Житлова кооператива в історичній фабриці — Коли в 1889 році була заснована ця фабрика, пиво, що продавалося в пляшках, було новинкою на ринку. До 1909 року сотні робітників виробляли тут близько 20 мільйонів пляшок на рік — спочатку вручну, а згодом за допомогою повністю автоматизованих машин. Виготовляли пляшки різних форм і кольорів. Під час Першої світової війни на заводі працювали військовополонені, виготовляючи корпуси для гранат із бойовими газами. У 1945 році фабрика зазнала серйозних руйнувань під час повітряного нальоту. У період існування НДР в історичних будівлях діяла Скляна фабрика «Штралау», де після об’єднання Німеччини продовжували виробляти пляшки для пива, зокрема для бренду Beck’s та інших виробників. Підприємство припинило свою діяльність лише в 1997 році, після пошкодження однієї з печей для плавлення скла. Історичний комплекс було врятовано завдяки ініціативі житлового кооперативу. Наразі тут розташовані апартаменти, перукарня та виставковий зал ретроавтомобілів.

Національне автомобільне товариство
Багатоповерховий автомобільний завод — Під час Першої світової війни компанія AEG доручила Петеру Беренсу спроектувати сучасний автомобільний завод. Його вражаюча архітектура мала підкреслювати незламну міць німецької промисловості. Бехренс також мав намір створити символ соціальної інтеграції всіх учасників виробничого процесу. Працівники та керівництво зустрічалися в центральній частині багатоповерхового заводу — у представницькому атріумі, оточеному аркадами. Монтаж шасі розпочинався на найвищому поверсі. Окремі виробничі поверхи з’єднувалися 18 вантажними ліфтами, а готові автомобілі залишали завод на рівні першого поверху після попереднього заправлення паливом із резервуара, розташованого в підвалі. Спочатку завод виробляв вантажівки для німецької армії, а потім — легкові автомобілі та автобуси, аж до його закриття в 1934 році. Пізніше територію перейняла компанія «Телефункен», яка розвивала тут телевізійні технології, що використовувалися для трансляції Олімпійських ігор 1936 року. Після Другої світової війни в будівлі розміщувався Завод телевізійної електроніки, що виробляв електронні лампи для телевізійної промисловості НДР. Історію цього заводу сьогодні презентує Industriesalon Schöneweide. Наразі компанія Deutsche Immobilien Entwicklungs AG здійснює ревіталізацію будівлі та всієї набережної Беренса, перетворюючи їх на новий, сучасний міський район. Атріум будівлі також послужив знімальним майданчиком для телесеріалу «Вавилон Берлін».

Обсерваторія Архенхольда
«Небесна гармата» та теорія відносності — це була одна з головних атракцій Берлінської промислової виставки 1896 року. Відвідувачі захоплювалися обсерваторією, оснащеною найдовшим у світі телескопом із можливістю регулювання напрямку спостереження. Це була єдина будівля, що залишилася після закінчення виставки; у 1908 році її було відбудовано. Ще одна цікава деталь: у 1915 році Альберт Ейнштейн виголосив тут свою першу лекцію, присвячену загальній теорії відносності.

Промислова виставка у Шоневейде (2009)
Музей та Центр для відвідувачів — «Industriesalon» — було відкрито у 2009 році. Тимчасові виставки, що там організовуються, розповідають про історію промислового району та його перетворення на сучасний квартал типу «смарт-сіті». Постійна експозиція присвячена умовам праці на колишній Фабриці телевізійної електроніки — колись найбільшому виробничому підприємстві у східному Берліні. Відвідувачі можуть ознайомитися з промисловою історією Берліна під час екскурсії «Electropolis Tour» (яка включає панорамний вид на місто з вежі будівлі, спроектованої Петером Беренсом), огляду колишніх трансформаторних заводів та польової гри типу «puzzlehunt». Варто також відвідати навколишні постіндустріальні території, які поступово перетворюються на центр мистецтва та культури. Особливої уваги заслуговують «Райнбекхаллен» та «Шпреехалле». «Індустрісалон» також бере активну участь у розробці концепцій сучасного використання берлінської промислової спадщини, що перебуває під охороною.

Склад пальмової олії (1885)
Нагадування про колоніальне минуле — єдиною будівлею, що збереглася від колись величезного промислового комплексу, є цей склад, оснащений власним перевантажувальним причалом. У ньому зберігали пальмові кісточки, що доставлялися кораблями з колоній у Західній Африці, які потім переробляли на рослинну олію — один з основних компонентів маргарину. Підприємство збанкрутувало у 1899 році. У наступні роки, аж до падіння Берлінської стіни, комплекс використовувався як млин, зерносховище та завод з виробництва кормів для тварин. Сьогодні монументальний склад переобладнано під розкішні апартаменти типу мезонет, площа яких сягає навіть 1 000 м².

Трансформаторний завод в Обершеневейде (1898–1996)
Світовий лідер на ринку великих трансформаторів — Великі трансформатори перетворюють електроенергію високої напруги, що виробляється на електростанціях, на електроенергію нижчої напруги, яку використовують кінцеві споживачі. Стрімке зростання попиту на ці пристрої наприкінці XIX століття призвело до розширення заводів AEG. На території комплексу швидко з’являлися нові виробничі цехи, майстерні, офісні будівлі та їдальня. Після 1945 року завод було націоналізовано, і він функціонував як «Трансформаторні заводи імені Карла Лібкнехта», ставши головним постачальником трансформаторів для енергетичного сектору НДР. Після об’єднання Німеччини компанія AEG відновила виробництво на цьому місці у 1992 році, однак припинила його у 1996 році, коли ця багаторічна компанія була несподівано ліквідована. У 2019 році комплекс колишніх Трансформаторних заводів, що також включає об’єкти Rathenau-Hallen, які перебувають під охороною як пам’ятки архітектури, був придбаний компанією BaseCamp. Нинішній проєкт передбачає реконструкцію існуючих будівель, зведення нових об’єктів та створення сучасного офісного парку з культурною та рекреаційною пропозицією.

Фабрика ламп «Фрістер» (1897–1916)
Близько 1900 року тут розташовувалася найбільша в Європі фабрика ламп. На ній виробляли сучасні на той час електричні світильники, такі як люстри та настільні лампи. Після Другої світової війни будівлю займав VEB Institut für Nachrichtentechnik — східнонімецький науково-дослідний інститут, що займався телекомунікаційною технікою. Згідно з поширеними думками, ця установа співпрацювала зі «Штазі», виконуючи завдання на користь Міністерства державної безпеки. Тут виробляли телекомунікаційні системи, призначені для всього Східного блоку. Після об’єднання Німеччини будівля певний час слугувала штаб-квартирою для мистецьких кіл, потім кілька разів змінювала власників, аж поки врешті-решт не була перетворена на бізнес-центр.

Функхаус у Берліні (1951–1956)
Центр музики та мистецтва — Радіо відіграло важливу роль у політичній конкуренції періоду холодної війни, ставши одним із найважливіших інструментів ідеологічного впливу. Сучасний і функціональний центр радіо НДР, спроектований архітектором, пов’язаним із «Баугаузом», Францем Ерліхом, чудово передає атмосферу оптимізму перших повоєнних років. У наступні десятиліття навколо комплексу виникло ціле «радіомістечко», що включало майстерні, склади, а також соціальну та рекреаційну інфраструктуру для кількох тисяч працівників. Записні студії й досі користуються визнанням завдяки чудовій акустиці та характерному «звучанню Налепи» (Nalepa sound). Митці з усього світу й досі охоче користуються цим місцем, цінуючи як його архітектуру 50-х років XX століття, так і мальовниче розташування на березі водойми.

Центр документації нацистського табору примусової праці в Берліні
Свідчення безмежної несправедливості — табір примусової праці, збудований у 1943 році, ілюструє найтемнішу сторінку промислової історії Берліна. З-поміж понад 3 000 таких таборів, що функціонували на території міста, це єдиний, який зберігся майже повністю. Як великі, так і малі підприємства отримували вигоду від дешевої праці примусових робітників. Після 1945 року бараки використовувалися як склади паперу для Червоної Армії, а згодом у них розміщувався Інститут вакцин НДР. Багато з цих будівель донині виконують комерційні функції. З 2006 року частину комплексу займає Центр документації нацистської примусової праці. Заклад реалізує свою освітню місію за допомогою виставок, архіву та молодіжного центру. Дві постійні експозиції, мультимедійний гід та відреставрований барак дають змогу ознайомитися з нелюдськими умовами праці та життя в’язнів табору. Експозиції показують історію расової дискримінації, страху та безжального гноблення, а водночас є свідченням людського прагнення до свободи та надзвичайної волі до виживання.