PTB — Німецький інститут метрології (1887)
Палаци науки для точних вимірювань
Розвиток промисловості наприкінці XIX століття вимагав дедалі точніших методів вимірювання. Особливим викликом була галузь електротехніки, що динамічно розвивалася, для якої ще не існувало достатньо точних стандартів та вимірювальних приладів. Рішення цієї проблеми шукали промисловець Вернер фон Сіменс та видатний фізик Герман фон Гельмгольц.
З їхньої ініціативи у 1887 році було засновано Physikalisch-Technische Reichsanstalt (PTR) — Імперський фізико-технічний інститут. Це була перша у світі державна науково-дослідна установа, що займалася як фундаментальною наукою, так і створенням еталонів вимірювання для промисловості.
Дослідження, що проводилися в PTR, сприяли розвитку сучасної фізики та проклали шлях до зародження квантової механіки. З інститутом були пов’язані найвидатніші вчені своєї епохи, зокрема Макс Планк, Альберт Ейнштейн та Макс фон Лауе — лауреати Нобелівської премії та співтворці сучасної фізики.
Період нацистського режиму став однією з найтемніших сторінок в історії інституту. Його президентом став Йоганес Штарк, затятий прихильник націонал-соціалізму та пропагандист так званої «німецької фізики», яка з ідеологічних міркувань відкидала багато досягнень сучасної науки.
Після Другої світової війни інститут відродився у Федеративній Республіці Німеччині під назвою Physikalisch-Technische Bundesanstalt (PTB) — Федеральний фізико-технічний інститут. Наразі це одна з найважливіших метрологічних установ у світі. PTB встановлює та контролює вимірювальні стандарти, підтримує розвиток науки та промисловості, а також дбає про те, щоб одиниці вимірювання та результати вимірювань були порівнянними та надійними як у Німеччині, так і в усьому світі.
Історичний кампус інституту з його представницькими лабораторними та науковими будівлями залишається символом зв’язку між науковими дослідженнями, технічним прогресом та розвитком сучасного індустріального суспільства.

Будівля «Маггі» 1911
Рідка приправа за секретним рецептом
Метою Юліуса Маггі було поліпшення бідного раціону робітників шляхом постачання поживних, недорогих і простих у приготуванні харчових продуктів. Наприкінці XIX століття цей піонер промислового виробництва харчових продуктів винайшов супи в порошку, бульйонні кубики та знамениту рідку приправу в коричневій пляшці з жовто-червоною етикеткою. Рецептури він оберігав, як найбільший скарб.
Щоб підкреслити свою присутність у столиці Німеччини, у 1911 році він переніс штаб-квартиру компанії з Зінгена до Берліна. У представницькій будівлі з фасадом розміщувалися офіси правління, а склади розташовувалися навколо чотирьох задніх двориків. Сьогодні цей комплекс є штаб-квартирою різних компаній, офісів та підприємств.

Вестхафен (1923)
Вдало спроектований внутрішній порт
На початку XX століття обсяги вантажних перевезень у Берліні перевищили перевантажувальні можливості портів Урбанхафен (Міський порт на каналі Ландвер) та Гумбольдтхафен (Гумбольдт-хафен) [об’єкт 17]. У відповідь на зростаючі потреби економіки у 1913 році в районі Штралау було відкрито Остхафен (Східний порт), а згодом, у 1923 році, — Вестхафен (Західний порт).
Вестхафен, оригінально спроектований внутрішній порт, відіграв ключову роль у промисловому розвитку Берліна. Спочатку він складався з трьох портових басейнів. Центральний басейн оточували адміністративні будівлі, склади, зерносховище, вантажні крани та казино з кафетерієм. Тут навіть був храм, призначений для моряків і капітанів барж.
Вежа адміністративної будівлі виконувала функцію характерного орієнтира та вказувала шлях суднам, немов морський маяк.
Порт і досі перебуває під управлінням Berliner Hafen- und Lagerhausgesellschaft (BEHALA), тобто Берлінського підприємства портів і складів. Окрім історичної частини, Вестхафен сьогодні має сучасну перевантажувальну інфраструктуру, зокрема крани для роботи з важкими вантажами, навалом та контейнерами. Завдяки цьому порт залишається важливою складовою транспортної та логістичної системи Берліна.

Вид на теплоелектростанцію Шарлоттенбург (1900–1966)
Століття розбудови та модернізації
Рідко можна знайти електростанцію, на якій наступні етапи розвитку так чітко простежуються, як у випадку з теплоелектростанцією Шарлоттенбург. Її історія відображає понад сто років технологічних змін у сфері виробництва енергії.
Первісний об’єкт був зведений у 1900 році інженером Георгом Клінгенбергом, який згодом прославився як творець знаменитої електростанції Клінгенберг у Берліні. Електроенергію передавали за допомогою кабелів, прокладених через пішохідний міст «Зіменсштег», який водночас давав змогу працівникам безпечно перетинати Шпреву.
У наступні десятиліття комплекс систематично розбудовувався. Зокрема, були зведені:
трансформаторна у стилі пізнього експресіонізму (1925),
котельня, спроектована як монументальний, вертикально сформований куб (1953),
газотурбінна електростанція (1975),
установка десульфурації димових газів (1989),
установка деазотування димових газів (1994).
Кожен із цих етапів відображав мінливі технічні вимоги, зростаючий попит на енергію та дедалі вищі стандарти охорони навколишнього середовища.
Сучасний об’єкт, що вирізняється характерною формою величезного помаранчевого блоку, експлуатується компанією Vattenfall і досі є важливою складовою енергетичної системи Берліна.
Порада: прямо за рогом розташована галерея скульптур, що належить до знаменитої художньої ливарні Bildgießerei Noack — однієї з найстаріших і найавторитетніших ливарних майстерень скульптур у Європі: noack.berlin.

Каналізаційна насосна станція VII радіальної системи (1883)

Королівська мануфактура порцеляни в Берліні (KPM) (1763)
Мануфактура вишуканого смаку
Назва KPM (Königliche Porzellan-Manufaktur) та її знаменитий логотип із кобальтово-синім скіпетром є спадщиною короля Пруссії Фрідріха II Великого, який у 1763 році перетворив мануфактуру на зразкове підприємство ранньої епохи індустріалізації.
У 1872 році завод було перенесено до нинішньої штаб-квартири на березі Шпреви. Комплекс мав власний порт, до якого кораблі доставляли сировину, необхідну для виробництва, а готовий фарфор звідси експортували споживачам по всьому світу. Незважаючи на технологічний прогрес, багато виробничих процесів і донині виконуються вручну, згідно з багатовіковою ремісничою традицією.
Дизайн та орнаменти порцеляни KPM завжди відображали дух своєї епохи. На рубежі XIX і XX століть популярними були пишні позолочені орнаменти. У період Першої світової війни з’явився мотив «Залізного хреста». Наприкінці 20-х років XX століття домінували прості форми, натхненні ідеями «Deutscher Werkbund» та «Баугаузу», тоді як під час Другої світової війни часто використовувалися мотиви польових квітів. У 2018 році асортимент мануфактури поповнився порцеляновою дорожньою чашкою, що поєднує традиційне ремесло із сучасним стилем життя.
У 2003 році комплекс KPM був капітально відреставрований за проектом відомої архітектурної майстерні Gerkan, Marg & Partners. Наразі відвідувачі можуть взяти участь у екскурсіях по мануфактурі, ознайомлюючись із понад 250-річною історією однієї з найпрестижніших порцелянових мануфактур Європи.

Косметична фабрика «Альфред Хейн» (1956)
Фабрика косметичних засобів та засобів для догляду
У 1956 році підприємство «Alfred Heyn, Parfüm und Kosmetik Großhandlung» відкрило свою штаб-квартиру на вулиці Франклінштрассе та виробничі потужності на вулиці Зальцуфер у Берліні. На фабриці виробляли парфуми та косметику, які постачалися на німецький та закордонний ринки.
Виробництво косметики тривало до 1980 року. Згодом об’єкт перейшов у власність компанії «Guhl», яка розпочала на ньому виробництво засобів для догляду за волоссям. Кілька років по тому завод перейшов у власність концерну «Beiersdorf», власника багатьох відомих косметичних брендів.
До сьогодні завод залишається важливим виробничим центром. Тут виробляють, зокрема, гелі для душу, шампуні та кондиціонери марки NIVEA, призначені для європейського ринку. Завдяки високому рівню автоматизації виробничих процесів завод досягає вражаючої продуктивності — щодня з виробничих ліній сходить близько мільйона упаковок миючих та доглядових засобів.
Цей об’єкт є прикладом безперервності берлінської промислової традиції, поєднуючи багаторічну історію виробництва косметики з сучасними технологіями, що застосовуються в сучасної промисловості.

Німецький музей техніки (1983)
Інноваційна технологія в поєднанні з елегантною формою — одне завжди надихало інше. Парові машини прикрашали як античні храми, локомотиви перетворювалися на обтічні дива, а автомобілі ставали іконами стилю. Кожен з цих винаходів мав своє практичне призначення, але щоб люди по-справжньому полюбили їх, вони також мали добре виглядати. У Technikmuseum можна побачити безліч чудових прикладів того, як функція і форма взаємодоповнюють одна одну.

Науково-дослідний інститут гідравліки та суднобудування (1903/1974)
З ініціативи імператора Вільгельма II на берлінському острові Шлеузенінзель (Schleuseninsel) у 1903 році було зведено споруду, оснащену прохідним каналом, призначену для досліджень конструкції військових кораблів. Це був один із найсучасніших центрів такого типу в Німеччині, що слугував для випробування поведінки плавучих засобів у контрольованих умовах.
Ефектне розширення комплексу спроектував архітектор Людвіг Лео, а його відкриття відбулося у 1974 році. Характерним елементом стала величезна рожева труба, що проходить крізь яскраво-синю лабораторну залу. Це сміливе поєднання кольорів зробило будівлю іконою архітектури поп-арту.
Усередині розташований великий резервуар, у якому вода перебуває в постійному русі. За допомогою спеціального ліфта дослідники розміщують у ньому моделі суден довжиною до 9 метрів і піддають їх дії водних потоків, відтворюючи умови, близькі до реальних. Це дозволяє аналізувати гідродинамічні властивості проектуваних плавучих засобів.
Наразі цей історичний дослідницький об’єкт використовується Берлінським технічним університетом (Technische Universität Berlin), де проводяться дослідження в галузі обчислювальної гідродинаміки та динаміки потоків.

Перша постійна виставка добробуту робітників (1903)
Інформаційний центр з питань безпеки та гігієни праці
Наприкінці XIX століття почали виникати перші галузеві асоціації та організації з страхування від нещасних випадків, які ефективно домагалися запровадження норм, що захищають працівників від небезпек на робочому місці. Їхня діяльність сприяла розвитку сучасних стандартів безпеки та гігієни праці.
У 1903 році в Берліні було відкрито Першу постійну виставку добробуту працівників, яка стала важливим освітнім та інформаційним центром з питань охорони здоров’я працівників. Там презентувалися питання, пов’язані з безпекою праці, такі як використання засобів індивідуального захисту, ергономічне проектування робочих місць, санітарні умови та правильне харчування.
Відвідувачі мали доступ до багатої колекції експонатів, навчальних фільмів та фахових публікацій. Також організовувалися практичні тренінги біля верстатів, під час яких можна було ознайомитися з безпечними методами роботи та новітніми технічними рішеннями, спрямованими на охорону здоров’я працівників.
Ця виставка стала попередницею відкритої в 1993 році в Дортмунді DASA — Німецької виставки з безпеки та гігієни праці (Deutsche Arbeitsschutzausstellung), однієї з найбільших установ, що популяризують знання про робоче середовище та професійну безпеку.
Історична будівля колишньої виставки збереглася донині і наразі використовується PTB (Physikalisch-Technische Bundesanstalt) — Німецьким інститутом метрології. Вона є свідченням ранніх зусиль, спрямованих на поліпшення умов праці та охорону здоров’я працівників в епоху бурхливої індустріалізації.

Сад Берлінського політехнічного університету (після 1900 року)
Навчання через практику
Після 1900 року у вищій освіті відбулася справжня революція: дедалі більший акцент почали робити на навчанні через безпосередній досвід і практику. Студенти-архітектори вже не обмежувалися виключно вивченням креслень і теорії, а аналізували автентичні елементи історичних споруд.
У саду Берлінського політехнічного університету й досі можна побачити три такі архітектурні реліквії:
аркаду 1860 року, що походить із входу до заводу «Борсіг» на Хауссештрассе,
пару дорійських колон із вже неіснуючого поблизу Шарлоттенбурзького мосту,
іонічну колону з вхідних воріт Берлінського собору, спроектованого Карлом Фрідріхом Шінклем і розташованого колись біля Лустгартену.
Ці елементи слугували навчальним матеріалом, даючи студентам можливість вивчати історичні архітектурні стилі та будівельні техніки на реальних прикладах.
Поруч також розташована історична залізнична диспетчерська, яка й досі використовується для підготовки інженерів з руху та диспетчерів. Оточений будівлями Берлінського технічного університету (Technische Universität Berlin) сад є унікальним простором, де збереглися майже забуті свідчення історії архітектури та техніки.

Трамвайне депо «Моабіт» (1901) — «Classic Remise Berlin» (2003)
Від трамваїв до ретро-автомобілів — який же прогрес!
Близько 1900 року вулицями Берліна почали курсувати електричні трамваї, замінивши існуючі до того часу кінні та парові трамваї. Щоб забезпечити місце для зберігання, технічного обслуговування та ремонту цих транспортних засобів, було збудовано вісім трамвайних депо.
Депо в Моабіті було найбільшим такого типу в Європі й обслуговувало 10 трамвайних ліній. Чотиринефний зал міг вмістити 320 вагонів на 24 коліях. Про безперебійне функціонування всього об’єкта дбали понад 1000 працівників.
Після припинення експлуатації трамваїв у Західному Берліні в 1964 році депо було закрито. З 2003 року тут розташовується «Classic Remise Berlin» — центр, присвячений старовинним автомобілям, де можна помилуватися класичними транспортними засобами, а також скористатися послугами з їх реставрації та зберігання.

Турбінний зал AEG (1909)
Символ берлінської архітектури
Ця промислова споруда зі сталі, бетону та скла посідає постійне місце в енциклопедіях архітектури по всьому світу. На початку XX століття архітектор Петер Беренс та інженер Карл Бернхард створили унікальну концепцію фабричної будівлі, встановивши нові стандарти в промисловій архітектурі.
Конструкція цеху була виставлена на показ, а не прихована за фасадом. Її бічні стіни, які один із сучасних спостерігачів назвав «одним величезним скляним вікном», надали будівлі сучасного та прозорого характеру.
У світлому та просторому цеху виробляли найсучасніші на той час парові турбіни. Зі збільшенням їхніх розмірів та маси необхідно було забезпечити відповідно великий виробничий простір та крани, здатні переносити величезні вантажі. Завод відповідав цим вимогам — і продовжує відповідати їм досі.
Наразі компанія Siemens Energy виробляє тут сучасні газові турбіни для електростанцій. У 1956 році історичний цех став першим промисловим об’єктом у Берліні, що отримав статус пам’ятки архітектури, що підтвердило його виняткове значення для історії архітектури та техніки.