Monumentenhallen (1938/39)
Дім для «літаючих поїздів» — У 30-х роках XX століття залізничний транспорт пережив справжню революцію завдяки впровадженню так званих «літаючих поїздів» — обтічних дизельних поїздів. Вони відправлялися зі станції Анхальтер-Банхоф (див. пункт 2 на Маршруті 1). Їх зберігали та обслуговували в цехах локомотивного депо, які сьогодні носять назву Monumentenhallen («Зали пам’яток»), за назвою сусідньої вулиці Monumentenstraße. Наразі ці зали використовуються Німецьким музеєм техніки (Deutsches Technikmuseum) для зберігання великогабаритних експонатів із розділів залізничного та автомобільного транспорту. Найбільшим із них є Музейний поїзд, який під час днів відкритих дверей курсує між залами та музеєм.
Порада: Дні відкритих дверей відбуваються у вересні.

Opelhalle – Adam Opel AG (1918)
Монументальний цех автомобільної промисловості — цей виробничий цех було зведено у 1918 році для заводу з виробництва велосипедів та автомобілів «Адам Опель». Спочатку він складався з п’яти сервісних stanowisk і був символом динамічного розвитку автомобільної промисловості. Будівля, що вміщує торгові та офісні приміщення, є типовим зразком архітектури післявоєнного періоду та була введена в експлуатацію у 1961 році. Овальна приймальня чудово відображає естетику та дух 60-х років XX століття. У 1993 році об’єкт перейшов у власність компанії AVAG Holding SE, а з 2006 року ним керує KADEA Berlin GmbH. Назва KADEA походить від німецького терміна Kaufhaus des Autos («Будинок автомобіля»). Наразі автосалон розташований у історичному залі, відокремленому від майстерні заскленою стіною, завдяки чому історична архітектура гармонійно поєднується із сучасним призначенням будівлі.

Rangierbahnhof Tempelhof (1891/1931)
Ця сортувальна станція була побудована наприкінці XIX століття як допоміжна інфраструктура для вантажної частини станції «Анхальтер Банхоф». У наступні роки її систематично розбудовували. У період найбільшої інтенсивності руху щодня тут формували та розформували навіть 130 вантажних поїздів. З великого комплексу локомотивного депо збереглися лише віялоподібний ангар та 50-метрова водонапірна вежа. У 1952 році станцію закрили Державні залізниці НДР, а занедбану територію поступово захопила природа. На початку 80-х років мешканці, об’єднані в громадянську ініціативу, успішно заблокували плани будівництва нової вантажної станції, запропонувавши перетворити цю територію на парк. У 1993 році через територію, яка на той час вже була здебільшого заросла, проїхав останній поїзд, завершивши залізничний розділ історії цього місця.

Аеропорт Темпельхоф (Центральний аеропорт Берліна)
Перший центральний аеропорт великого міста. У 1909 році граф фон Цеппелін кружляв на своєму дирижаблі над тренувальним майданчиком Темпельхоф. Як аеропорт це поле було відкрито разом із невеликим терміналом у 1923 році. Уже в 30-х роках XX століття Берлін обслуговував більше пасажирів, ніж Париж чи Лондон. За правління націонал-соціалістів, у 1936 році, розпочалося будівництво нинішньої будівлі аеропорту за проектом Ернста Сагебіеля. Будівля, що налічує 7000 приміщень та має арочний ангар довжиною 1200 метрів, за своїми розмірами нагадує невелике місто. Будівництво залишилося незавершеним. З 1939 року тут розміщуються військові заводи. Примусові робітники, які мешкають у бараковому таборі на території аеропорту, збирають військову техніку. Авіаційний рух і надалі здійснюється через термінал 1923 року. Після війни американці використовують Темпельхоф як військову базу та відкривають його частини для цивільного руху. «Повітряний міст» перетворив аеропорт на всесвітньо відомий символ свободи. У 2008 році авіаційний рух було призупинено. Найбільша архітектурна пам’ятка Європи пропонує простір для проведення великих заходів і використовується, зокрема, поліцією та дорожньою адміністрацією Берліна. У майбутньому тут має з’явитися центр мистецтва та культури з 1,2-кілометровою галереєю історії на даху. З весни 2023 року відвідувачі зможуть піднятися до західної частини будівлі з вежею управління польотами та милуватися захоплюючою панорамою з тераси на даху.
ПІДКАЗКА: Центр для відвідувачів CHECK-IN: Виставка «Аеропорт Темпельхоф та його історія» | Пункт відправлення екскурсій по будівлі | check-in.thf-berlin.de

Берлінський об’єкт для випробування навантаження на ґрунт
Бетонна мегаломанія — Цей бетонний циліндр є свідченням планів нацистського архітектора Альберта Шпеєра, який мав намір радикально перебудувати Берлін на монументальну столицю світу під назвою «Германія». Щоб перевірити можливість зведення величезної тріумфальної арки на місцевому піщаному ґрунті, Шпеєр наказав побудувати Schwerbelastungskörper («важкий навантажувальний корпус»), який мав імітувати вагу запланованої гігантської споруди.
Циліндр важить майже 13 000 тонн, має 14 метрів у висоту й сягає на 18 метрів углиб землі. До 1948 року стало зрозуміло, що споруда осіла, що доводило: ґрунт не був здатний витримати таке велике навантаження. Через близькість навколишніх житлових будинків його не можна було підірвати за допомогою вибухових речовин.
До 1977 року об’єкт використовувався Німецьким товариством ґрунтової механіки для геологічних досліджень. З 2009 року він відкритий для відвідувачів.
Інформація:
Відкрито з 1 квітня до 31 жовтня.
Вхід, підйом сходами на оглядовий майданчик та екскурсія з гідом — безкоштовні.
Schwerbelastungskörper є частиною Geschichtsparcours Papestraße (Історичного маршруту Папештрассе).

Друкарня видавництва «Ульштейн» (1927)
Найсучасніше видавництво в Європі — У 20-х роках XX століття берлінський пресовий квартал (див. пункт 19 на Маршруті 4) став затісним для видавництв, що динамічно розвивалися. У 1927 році родина Ульштайн перенесла свою друкарню до Темпельгофа, відкривши сучасну будівлю, яка відображала масштаби діяльності та інноваційність підприємства. На найвищих поверхах розміщувалися майстерні з підготовки кольорових кліше та друкарських пластин. Нижче розташовувалися друкарські цехи та палітурня, а на рівні вулиці організовувалася дистрибуція надрукованих видань. На найнижчому поверсі, з виходом до каналу, розміщувалися соціальні приміщення та їдальня з терасою. У період нацистського режиму видавництво було піддано процесу так званої «арізації» — його відібрали у єврейської родини Ульштейн і передали у власність держави. Після 1945 року підприємство було повернуто власникам. Будівля кілька разів змінювала власників, проте протягом багатьох років продовжувала слугувати видавничій та медійній діяльності. У 1985 році колишній медійний комплекс було перебудовано на офісний центр, що символічно завершило його епоху як одного з найважливіших центрів поліграфії в Європі.

Залізнична станція «Папештрассе» (1901) Залізнична станція «Зюдкройц» (2005)
Транспортний вузол і залізничний вокзал майбутнього — вокзал Папештрассе, побудований у 1901 році, був попередником нинішнього вокзалу Зюдкройц. Саме тут перетиналися залізничні лінії Дрезденської та Ангальської з «Рінгбан» — залізничною кільцевою лінією Берліна, будівництво якої було завершено у 1877 році. Після 1945 року значення цього транспортного вузла поступово зменшувалося. У 1992 році Сенат Берліна затвердив план розвитку залізничної мережі та міської залізниці S-Bahn для об’єднаного міста. В результаті цих змін «Зюдкройц» став другим за важливістю залізничним вокзалом у Берліні. Наразі це один із 16 «вокзалів майбутнього», на яких «Дойче Бан» тестує рішення, пов’язані зі сталою мобільністю.

Казарми прусських залізничних полків (1893–1906)
Війська та залізниці — Пруссія швидко усвідомила військове значення залізниці, яка давала змогу миттєво транспортувати солдатів та техніку туди, де вони були потрібні. У 1875 році було завершено будівництво залізничної лінії, що з’єднувала розташовану тут військову залізничну станцію в Берліні зі стрільбищем у Цоссені. У 1892 році розпочалося будівництво трьох казарм та господарської будівлі.
Після Першої світової війни залізничні полки були розформовані. У 1933 році господарська будівля протягом короткого часу слугувала нацистською в’язницею, якою керувала Польова поліція СА. З 2011 року вона відкрита для відвідувачів як Меморіал в’язниці СА (Memorial SA Prison). Решта будівель використовуються як майстерні, офісні приміщення та одна з локацій Інституту Роберта Коха.
ПІДКАЗКА: Історичний маршрут Papestraße. Брошуру у форматі PDF та карту можна знайти за адресою:

Колишній поштовий вокзал (1913), перетворений на культурний центр STATION Berlin (2005).
Центр перевантаження посилок — Postpaketbahnhof (Поштовий вокзал)— був побудований у 1913 році, оскільки пасажирські вокзали вже не могли впоратися зі зростаючим потоком поштових відправлень. Протягом понад 90 років цей вокзал обробляв посилки з усього світу, призначені для мешканців Берліна.
Тут оброблялася половина всіх посилок, що надходили до Берліна та відправлялися з міста, тобто до 400 000 відправлень на день. Поштові вагони перетягувалися електричними локомотивами виробництва компаній AEG та Siemens. Пізніше було також введено в експлуатацію дизельний локомотив компанії O&K, який наразі використовується на Музейній залізниці Німецького музею техніки (Deutsches Technikmuseum).
У 1997 році пошта закрила вокзал, перейшовши на автомобільні перевезення для розподілу відправлень. У 2005 році об’єкт було перетворено на STATION Berlin — відоме місце проведення виставок, конференцій та інших заходів.

Мальцфабрика Берлін
Характерні козирки на даху солодовні, відкритої в 1921 році, неможливо не помітити. Для виробництва солоду ячмінь зволожували та регулярно перевертали аж до моменту проростання. Потім його нагрівали, щоб висушити. Козирки, що оберталися під дією вітру, відводили вологу з будівлі. Потяги доставляли зерно та забирали готовий солод. Компанія Schultheiss закрила завод у 1996 році. У 2005 році територію перейняла компанія Real Future AG, яка перетворила її на простір, присвячений творчості, культурі та сталому розвитку. Свою діяльність тут також веде компанія ECF Aquaponik, що займається розведенням риби та вирощуванням базиліку. Доповнюють комплекс невеликі штучні водно-болотні угіддя та рекреаційний ставок, створюючи унікальне поєднання промислової спадщини, екології та сучасних соціальних ініціатив.

Перевантажувальна вулиця біля вантажного вокзалу «Анхальтер» (1872–1880)
«Живіт» Берліна — Ладештрассе, тобто «перевантажувальна вулиця», була серцем вантажного тилу вокзалу Анхальтер-Банхоф, будівництво якого було завершено у 1880 році. Дві багатоповерхові будівлі з фасадної сторони вміщували офіси, тоді як два довгі й вузькі склади слугували для перевантаження та тимчасового зберігання товарів. Спочатку склади мали довжину 210 метрів, але в 1907 році їх подовжили до приблизно 320 метрів, щоб впоратися зі зростаючим обсягом вантажних перевезень. Під час завантаження та розвантаження ящиків працювало близько 400 робітників. Східний склад призначався для вхідних вантажів, а західний — для вихідних відправлень. Залізничні колії пролягали вздовж зовнішніх сторін будівель, тоді як з внутрішнього боку чекали вози, які забирали привезені товари та розвозили їх по всьому місту. Після Другої світової війни вантажний вокзал втратив своє значення. З 1990 року в єдиній збереженій офісній будівлі розміщується Науковий центр «Спектрум», що належить Німецькому музею техніки (Deutsches Technikmuseum). Склад, розташований за ним, є місцем проведення виставки «У русі» (On the Move). Склад, що колись призначався для відправних вантажів, розташований по той бік Ладештрассе, з 1945 року здебільшого залишається руїною. Збережені та придатні для використання частини сьогодні розміщують «Юніор-кампус» Німецького музею техніки та репетиційну сцену театру «Берлінер Енсамбле».

Порт Темпельхоф
Порт Темпельхоф був відкритий на березі Тельтовського каналу в 1906 році. Він був оснащений найсучаснішим на той час обладнанням для перевантаження та зважування вантажів, а також мав власну митницю. Про масштаби діяльності порту свідчить великий склад, у якому зберігалися зерно, цукор, тютюн та багато інших товарів. Порт зазнав серйозних пошкоджень під час Другої світової війни, а потім був відбудований у 1951 році. Склад використовувався як частина так званого «Резерву Сенату» — запасів продовольства та інших необхідних товарів, що накопичувалися на випадок повторної блокади Берліна. Після закінчення холодної війни територію порту зайняли різні підприємства та склад металобрухту. Новий розділ у його історії розпочався у 2009 році, коли було відкрито марину разом із ресторанами та магазинами, перетворивши колишній промисловий порт на сучасний рекреаційний простір.

Портальний кран Vaubeka
Найбільший історичний перевантажувальний кран у Берліні — цей кран використовувався для перевантаження вугілля у 1935–1991 роках. Його сталева конструкція, що спирається на дві портальні рами, має 122 метри завдовжки та 22 метри заввишки. На перевантажувальному мосту встановлено поворотний візок, оснащений грейфером. Уся конструкція рухається по рейках довжиною 230 метрів, що пролягають паралельно до Тельтовського каналу. Завдяки цьому було можливе ефективне перевантаження вугілля — з суден на складський майданчик, а потім на промислову залізницю, колії якої пролягали вздовж вулиці Teilestraße. Інвестором будівництва крана було об’єднання Vereinigte Berliner Kohlenhändler (VAUBEKA), що об’єднувало берлінських торговців вугіллям. Близькість аеропорту Темпельхоф зумовила те, що під час «повітряного мосту» до Берліна в 1948 році кран відіграв важливу роль як перевантажувальний пункт. Вугілля, доставлене повітряним транспортом до аеропорту Темпельхоф, транспортувалося сюди, звідки його розподіляли далі по місту.

Станція метро (U-Bahn) — «Гляйсдрайек» (1901/1913)
Вузол метро (U-Bahn) — «Гляйсдрайек» — був побудований у 1901 році як трикутний вузол, що з’єднував перші лінії берлінського метро. Після аварії, в якій загинуло кілька людей, станцію перебудували у 1913 році на багаторівневий пересадковий вузол.
Завдяки цій модернізації рух поїздів метро став більш ефективним. Відтоді пасажири можуть на цій станції сідати та виходити з поїздів, а також зручно пересідати між лініями.

Стара диспетчерська у парку «ам Гляйсдрайек»
Парк «Гляйсдрайек», названий на честь сусідньої станції метро «Гляйсдрайек», виник на місці колишніх вантажних вокзалів «Анхальтер Банхоф» та «Потсдамер Банхоф». Після поділу Берліна ці вокзали перестали обслуговувати міжміські сполучення. Хоча вони розташовувалися у Західному Берліні, залишалися під контролем НДР. Згодом вони занепали. У 2011–2013 роках тут відкрили один із найсучасніших парків Берліна, який поєднує багату рекреаційну пропозицію зі збереженими архітектурними слідами минулого. Наразі через парк проходять лише діючі колії міжміської залізниці та музейної залізниці.

Фабрика «УФА» (1921) «ufaFabrik» (1979)
Від кінофабрики до фабрики мрій — репутація Берліна як міста кіно нерозривно пов’язана з кіностудією Universum Film AG (UFA). Студія на Вікторіасштрассе була відкрита в 1921 році з метою підтримки кіновиробництва, що здійснювалося в Бабельсберзі. Протягом понад 50 років UFA створювала фільми, зокрема класичні стрічки епохи німого кіно, такі як «Метрополіс» у режисурі Фріца Ланга. Саме тут відбувалася технічна обробка та монтаж фільмів. Студія припинила свою діяльність у 1956 році, після чого будівлі протягом багатьох років залишалися покинутими. У 1979 році територію зайняли екологічні активісти, які створили тут альтернативну спільноту життя та праці. Так виник Міжнародний культурний центр ufaFabrik, який донині є місцем реалізації соціальних, екологічних та культурних проєктів. Наразі тут мешкає близько 30 мешканців, а також працює 200 співробітників і партнерів. «ufaFabrik» стало джерелом натхнення для багатьох подібних ініціатив у всьому світі.