Ökowerk Berlin — Історичний водопровід та Центр екологічної освіти
Питна вода для великого міста
Водопровідна станція, розташована на березі озера Теуфельзее (Teufelssee), з 1871 року забезпечувала питною водою мікрорайон Вестенд та інші райони Берліна. Головна будівля, в якій розміщувалися машинне відділення та котельня, кругла будівля збірного колодязя та димар датуються ще часами заснування станції.
У 90-х роках XIX століття комплекс було розширено за рахунок будівлі фільтраційної станції, фільтраційних залів та резервуара для чистої води. Водопровід припинив свою діяльність у 1969 році. Наразі це найстаріший збережений водопровідний комплекс у Берліні.
З 1985 року тут працює центр екологічної освіти, який пропонує численні заняття та практичні майстер-класи. Відвідувачі можуть взяти участь у екскурсіях, під час яких дізнаються про принцип роботи водопроводу та історію берлінської системи водопостачання.
Відреставрований комплекс зберіг багато елементів історичного технічного обладнання, зокрема махові колеса колишніх парових машин.

Берлінський сховище природного газу | 1992
Енергетичний резерв
У 80-х роках XX століття Рада союзників з контролю рекомендувала побудувати сховище природного газу, щоб Західний Берлін був менш залежним від поставок із Радянського Союзу. Сховище було введено в експлуатацію в 1992 році, вже після політичних перетворень у Європі.
Хоча первісна мета інвестиції втратила своє значення завдяки доступу до інших джерел газу, об’єкт і надалі дозволяв пом’якшувати наслідки коливань цін. Газ, закуплений влітку за нижчими цінами, можна було зберігати та використовувати взимку, коли ціни зростали.
Сховище розташоване під озером Ванзее та лісом Грюневальд, на площі розміром приблизно 3 × 4 км і на глибині близько 850 метрів. У цьому місці, між шарами глини та ілу, залягає пористий шар пісковика, заповнений водою. Воду витісняли під високим тиском і замінювали природним газом.
У 2017 році об’єкт було виведено з експлуатації, оскільки його подальше використання перестало бути рентабельним. Відтоді триває процес його ліквідації. Водночас розглядається можливість використання підземної інфраструктури для видобутку геотермальної енергії.

Будинок радіо
Досконалий звук у сучасній архітектурі — Тимчасова радіостудія на Потсдамській площі перестала відповідати потребам радіомовлення, що активно розвивалося. У зв’язку з цим архітектору Гансу Пельцігу доручили спроектувати першу в Берліні штаб-квартиру радіо. Відкритий у 1931 році «Haus des Rundfunks» (Будинок радіо) став зразком для великих радіобудівель по всій Європі.
Продумана функціональність об’єкта, заснована на трикутному плані будівлі, донині забезпечує ідеальні умови для виробництва радіопрограм. Офіси та редакції, розташовані вздовж зовнішніх стін, ефективно ізолюють студії, що знаходяться всередині, від шуму.
Протягом перших двох років радіостанція вела звідси незалежне та вільне мовлення. Ситуація змінилася після приходу нацистів до влади, коли радіо було підпорядковано пропагандистським цілям.
Після Другої світової війни радіостанція, розташована в британському секторі Берліна, залишалася під контролем радянських військ. Перед передачею об’єкта британцям радянські війська демонтували технічне обладнання та використали його для запуску в 1951 році радіостанції на вулиці Налепаштрассе в радянському секторі.
У Західному Берліні в 1954 році розпочала мовлення нова станція «Sender Freies Berlin» (SFB). У 1970 році було відкрито телевізійний центр, який з’єднали з Будинком радіо спеціальним пішохідним мостом.

Вид на передавач на Шольцплац | 1963
Заміна радіовежі.
Спочатку ця споруда мала виконувати лише тимчасові функції до моменту введення в експлуатацію телевежі Західного Берліна. На відміну від радіовежі, новий передавальний щогл був спроектований виключно як об’єкт утилітарного призначення, без репрезентативних функцій.
У 1963 році він почав працювати для потреб радіостанції «Sender Freies Berlin» (SFB). Мачта висотою 230 метрів замінила радіовежу, антена якої висотою 150 метрів раніше використовувалася для трансляції радіо- та телепрограм. Завдяки новому передавачу сигнал міг досягати віддалених районів НДР.
Об’єкт не було демонтовано, оскільки запланована телевежа Західного Берліна так і не була побудована. Мачта й досі використовується для трансляції радіо- та телепрограм.

Вид на радіовежу | 1926
Піонерське місце в історії радіо — радіо переживає справжній розквіт. У 20-х роках XX століття було вирішено замінити дерев’яний передавальний щогл на сталеву вежу. Берлінська радіовежа (Funkturm) була зведена саме тут, оскільки з 1924 року асоціація радіопромисловості презентувала на виставкових майданчиках свої новітні пристрої, а в 1926 році планувала спеціальну виставку, поєднану з прямими радіопередачами.
Натомість асоціація зобов’язалася щорічно демонструвати найновіші досягнення радіотехніки. До сьогодні під час Міжнародної радіовиставки (IFA) можна милуватися світовими прем’єрами та технологічними інноваціями. У 1930 році інавгураційну промову на радіовиставці виголосив Альберт Ейнштейн.
Значення радіо в ті часи сьогодні важко уявити. Проект радіовежі, разом із рестораном та оглядовим майданчиком, був натхненний Ейфелевою вежею. Її власне мовну функцію виконує антена, розміщена на вершині споруди.
Після відкриття Будинку радіо (Haus des Rundfunks) мовницька діяльність почала швидко розвиватися. Наразі радіовежа слугує лише як передавальний щогл для регіональної поліції та мережі мобільного зв’язку.

Виставковий майданчик | 1930 / 1935 / до сьогодні
Місце зустрічі світу в Берліні – Традиція берлінських ярмарків сягає 1822 року, коли прусський уряд вперше об’єднав ярмарки та виставки в один комплексний виставковий захід. Спочатку вони не мали постійного місця проведення, а павільйони зводили та розбирали залежно від потреб.
З 1913 року територія колишнього парадного майдану та стрільбища в Груневальді стала доступною завдяки станції міської залізниці S-Bahn (нині Messe Nord/ICC). У 1924 році тут відкрили Будинок радіопромисловості, який став місцем проведення першої Великої німецької радіовиставки.
У 1930 році архітектори Мартін Вагнер та Ганс Поельциг розробили комплексну архітектурну концепцію виставкових територій, однак її було реалізовано лише частково. У нацистський період архітектор Ріхард Ерміш суттєво змінив проект. Свідченням цих змін є вхідна будівля та парадний зал 1936 року.
З 1939 року павільйони використовувалися Решівським управлінням з питань зерна як склади. У 1946 році розпочалася відбудова територій, зруйнованих під час війни, а вже через рік було організовано першу післявоєнну виставку під назвою «Цінності серед руїн» (Werte unter Trümmern).
До сьогодні виставкові території поступово розбудовуються і залишаються одним із найважливіших виставкових центрів у Німеччині.

Водопровідна станція «Беліцхоф» | 1888/1981
Водопровідне господарство постачає район Шарлоттенбург питною водою з 1888 року. Перш ніж вода потрапляє до домогосподарств, вона проходить довгий шлях через систему очищення.
Вода, що забирається з глибинних свердловин, транспортується великими трубопроводами до аераційних установок, де збагачується киснем. Потім вона надходить до реакційних резервуарів, у яких випадають у осад сполуки заліза та марганцю. Утворені осади видаляються за допомогою системи піщаних фільтрів.
Після очищення питна вода зберігається в резервуарах для чистої води, звідки за допомогою розгалуженої мережі трубопроводів надходить до споживачів.
З 1981 року додаткова установка для очищення води з Гавелі сприяє поліпшенню якості води в озерах, розташованих у Груневальді.
Наразі Берлінські водоканали (Berliner Wasserbetriebe) експлуатують об’єднану систему, що охоплює дев’ять станцій водопідготовки та шість очисних споруд.

Гавела — водний шлях з багатою історією
Берлін завжди був пов’язаний з водою. Вже у XVII столітті річки використовували як транспортні шляхи, з’єднуючи їх мережею каналів. Таким чином виникла система водних шляхів надрегіонального значення, що слугувала для перевезення товарів та сировини.
Під час «повітряного мосту» до Берліна в 1948–1949 роках Гавела виконувала не лише функцію водного шляху, а й найдовшої злітно-посадкової смуги міста. Щоб розвантажити аеропорти, тут приземлялися гідролітаки союзників. Найчастіше вони перевозили сіль, оскільки вона була стійкою до корозії та добре підходила для перевезення водним шляхом.
До сьогодні федеральні водні шляхи, такі як Гавела, є важливим елементом транспортної системи. Окрім перевезення вантажів, вони зараз використовуються насамперед для спортивного та рекреаційного судноплавства.

Глибинна свердловина водопроводу «Беліцхоф» | 1893 рік
Галерея водозабірних свердловин.
Питна вода в Берліні походить майже виключно з зон охорони водозаборів, розташованих у межах міста. Ці території займають приблизно чверть площі Берліна. Близько 30 % питної води отримують безпосередньо з підземних вод, а близько 70 % — завдяки береговій фільтрації.
У процесі берегової фільтрації вода з річок Гавелі або Шпреви протягом багатьох місяців просочується крізь шари піску у ґрунтові води. Потім її забирають із глибинних свердловин і транспортують до станції очищення за допомогою великих трубопроводів.
Уздовж берега Гавелі, від цього місця аж до купального місця Ванзее, розташовано понад 80 свердловин, що належать водопроводу Беліцхоф. Їхня глибина становить від 50 до 170 метрів.
Свердловини регулярно обслуговуються. Фільтри, забиті піщаними відкладеннями, очищаються за допомогою контрольованих процедур із застосуванням стисненого повітря, що видаляє накопичені забруднення.

Зона для купання Ванзее
Прибережний пляж на березі озера на околиці міста
У період Веймарської республіки зародився новий ідеал здорового способу життя. Мешканці міст мали проводити вільний час на свіжому повітрі, насолоджуючись сонцем, світлом і чистим повітрям, а також дбати про фізичну форму за допомогою занять спортом. У відповідь на ці потреби Берлін інвестував у громадські парки, спортивні стадіони та купальні.
Дивлячись на зведену в 1928 році вхідну будівлю, виконану в консервативному стилі «Хайматшутц», важко уявити собі сучасний характер усього комплексу. Спроектована Мартіном Вагнером та Ріхардом Ермішем споруда відображала засади архітектури «Нової речовості».
У чотирьох павільйонах розміщувалися роздягальні, душові, а також сервісні та торговельні пункти. Будівлі, частково вписані в схил над озером, були з’єднані довгою колонадою. На дахах облаштували тераси та майданчики для занять спортом.
До 1930 року було реалізовано лише цю частину проєкту. Початкові плани передбачали будівництво ще п’яти павільйонів, великої круглої будівлі з рестораном, причалу над озером, пристані та театру під відкритим небом. Однак їхню реалізацію унеможливила світова економічна криза.
Після 1933 року нацистський режим остаточно зупинив подальше розширення, визнавши модерністську архітектуру «ненімецькою». Незважаючи на це, вже на момент відкриття комплекс був найбільшим і найсучаснішим внутрішньоконтинентальним купальним комплексом у Європі.
Пляж довжиною понад кілометр і шириною близько 80 метрів донині залишається одним із найпопулярніших місць відпочинку та купання в Берліні.

Корабель-ресторан «Alte Liebe»
Від баржі до баржі-кав’ярні
Вже приблизно з 1900 року баржі, виведені з експлуатації, почали перетворювати на плавучі ресторани. З 1950 року на цьому місці працював ресторан на судні.
У 1970 році стару баржу замінили на пором компанії HADAG з Гамбурга, побудований у 1911 році. Завдяки цій перебудові об’єкт і надалі міг слугувати популярним місцем зустрічей та харчування на воді.

Міжнародний конгрес-центр (ICC) у Берліні
Унікальний конгрес-центр — відкритий у 1979 році ICC (Internationales Congress Centrum) був ультрасучасним конгрес-центром вражаючих масштабів із передовими технічними рішеннями. Проведення великих міжнародних заходів мало сприяти розвитку економіки ізольованого Західного Берліна.
Відповідно до концепції міста, дружнього до автомобілів, будівля була інтегрована в берлінську транспортну мережу. Її алюмінієвий фасад нагадує космічний корабель, що є явною алюзією на першу висадку людини на Місяць, яка відбулася лише шість років тому.
ICC з’єднано з історичним виставковим центром триповерховим мостом. Спроектоване подружжям архітекторів Ральфа Шулера та Урсуліни Шулер-Вітте, воно понад 30 років залишалося найважливішим конференц-центром у Німеччині.
У 2014 році ICC було закрито. Найбільш ймовірним напрямком його майбутнього використання є створення центру мистецтва та культури, а також простору для креативного сектору та інноваційної економіки.

Пам'ятник Теодору Хойсу та Блакитний обеліск
Декоративна площа нового житлового масиву.
Відкрита в 1906 році площа була воротами до мікрорайону Вестенд. Подібно до однойменного району Лондона, тут зводилися житлові будинки підвищеного стандарту. Як у Берліні, так і в Лондоні західні вітри приносять чисте повітря, яке забруднюється лише над центром міста.
Забудовник Вільгельм фон Квісторп спланував будівництво мікрорайону, проклав водопровід і розраховував на високі прибутки від інвестицій. За розробку архітектурної концепції відповідав Мартін Гропіус.
Площа, відкрита під назвою Reichskanzlerplatz (Площа канцлера Рейху), була перейменована в 1933 році. Як Adolf-Hitler-Platz вона стала частиною планів будівництва світової столиці «Германія». Однак запланований Альбертом Шпеєром пам’ятник героям так і не був зведений.
Замість нього з 1955 року тут горить вічний вогонь на згадку про жертв втеч і виселень, відкритий президентом ФРН Теодором Хойсом. Після його смерті площу назвали його ім’ям.

Пором на острів Ліндвердер
Поромне сполучення з Ванзее
До острова можна дістатися на поромі з 1905 року, а незабаром після цього туди почали заходити також екскурсійні судна. Завдяки цьому він швидко став популярним місцем відпочинку та екскурсій для мешканців Берліна.
Після 1945 року на східній стороні острова насипали щебінь, щоб збільшити його площу. Наразі тут курсують пасажирський та вантажний пороми, які забезпечують обслуговування ресторану, розташованого на острові.

Радіоперехоплювальна станція «Теуфельсберг»
Центр шпигунства часів холодної війни.
З 50-х років XX століття західні союзники звідси здійснювали прослуховування та моніторинг зв’язку країн Східного блоку. У 1962 році станцію розширили, додавши п’ять характерних антенних куполів, виготовлених із білого пластику. Куполи захищали обладнання від атмосферних умов та ускладнювали розвідку, яку проводила іноземна розвідка.
У радіусі близько 500 кілометрів, глибоко на території країн Варшавського договору, було можливо реєструвати, перехоплювати та заглушати незахищений радіо- та телекомунікаційний зв’язок.
Після закінчення холодної війни станцію покинули у 1992 році. Територію придбав приватний інвестор, однак його плани не були реалізовані. У наступні роки об’єкт став жертвою вандалізму.
Наразі це місце, завдяки своїй унікальній атмосфері покинутого об’єкта (так званого «lost place»), є однією з найбільших галерей вуличного мистецтва у світі. Тут також регулярно проводяться численні культурні заходи та фестивалі.

Станція S-Bahn «Весткройц» | 1928 рік
Станція біля виставкових майданчиків — Ця вузлова станція, що з’єднує міську залізницю (Stadtbahn) з кільцевою залізницею (Ringbahn), є воротами до запланованого виставкового центру. Вона була відкрита в 1928 році під назвою «Ausstellung» («Виставка»). У 1932 році її перейменували на «Весткройц» («Західний хрест») як аналог станції «Осткройц» («Східний хрест»).

Станція «Берлін-Ванзее»
Храм транспорту для любителів сонця
Восьмикутник, купол і гострокутні аркади. Завдяки касовому залу відкрита в 1928 році станція нагадує справжній храм транспорту.
Площа перед вокзалом виконує одночасно функції громадського простору, транспортного вузла та сервісно-торговельного центру. Підземний перехід з’єднує станцію з причалом порома, забезпечуючи зручне сполучення між різними видами транспорту.
Завдяки цьому вокзал чудово підготовлений до обслуговування великого потоку екскурсантів, що прямують до Ванзее, навіть у найспекотніші літні дні.

Теуфельсберг і Драхенберг (Диявольська гора і Драконова гора) | 1950–1972
Купи уламків з мальовничим краєвидом.
Одне з цих штучних пагорбів отримало назву на честь розташованого неподалік Диявольського озера (Teufelssee). Друге є особливо популярним місцем для запуску повітряних зміїв восени. Однак обидва пагорби приховують незвичайну історію.
У рамках планів будівництва світової столиці «Германія» нацистський режим розпочав у цьому місці зведення Факультету військової техніки. Після 1945 року незавершену споруду підірвали, а територію відвели під звалище уламків.
З 1950 року протягом 22 років вантажівки привозили сюди близько третини уламків із бомбардованого Берліна. Потім пагорби засипали землею та засадили деревами.
У 1972 році Драхенберг (Драконова гора) став найвищим пагорбом Західного Берліна і швидко набув популярності як місце для екскурсій. До сьогодні він пропонує вражаючу панораму Берліна і є одним із найкращих оглядових майданчиків міста.

Туільєрська колона (Tuileriensäule) у Шваненвердері
Ідилія для вищих кіл
У 1882 році острів придбав виробник гасових ламп. Він доручив збільшити її площу шляхом насипання ґрунту, а потім поділити територію на ділянки, призначені для будівництва вілл та літніх будинків. Завдяки прибуткам, отриманим у промисловості та фінансах, новоутворений прошарок заможнього міщанства міг наслідувати спосіб життя, який раніше був зарезервований переважно для аристократії.
Спочатку продаж ділянок йшов повільно через слаборозвинену інфраструктуру та ускладнений доступ до острова. Ситуація покращилася лише після відкриття залізничної станції Ніколазее у 1902 році та будівництва сучасних водопровідних і електричних мереж. У результаті острів став ексклюзивним місцем відпочинку для заможних промисловців і банкірів, які зводили тут розкішні резиденції.
Після 1933 року острів перейшов у власність високопоставлених нацистських діячів. Єврейських власників змушували продавати свою нерухомість внаслідок переслідувань. Серед тих, хто отримав вигоду, були, зокрема, Йозеф Геббельс, Альберт Шпеєр та особистий лікар Адольфа Гітлера Теодор Морелл.
Одну з резиденцій перетворили на школу для майбутніх «наречених Рейху». Там навчали жінок, заручених із членами СС та НСДАП, ідеологічно готуючи їх до ролі дружин чиновників нацистської держави.
Після закінчення війни одна з вілл слугувала американським військовим властям під час підготовки до Потсдамської конференції. Пізніше генерал Люціус Д. Клей планував звідси операцію «повітряного мосту» з постачання Західного Берліна.
У рамках процесу реституції нерухомість було повернуто законним власникам. Більшість із них згодом було продано федеральній землі Берлін. Частину колишніх маєтків було перетворено на молодіжні відпочинкові центри. З 60-х років XX століття землі знову почали купувати приватні інвестори. Найвідомішим новим мешканцем був видавець Аксель Спрінгер, який оселився тут у 1961 році.
До сьогодні збереглося лише шість історичних резиденцій. Однією з них є «Шваненхоф» на вулиці Інзельштрассе, 37.