Асоціація «Музей енергетики» (з 2001 року)
Історично значуще
Після політичного об’єднання Німеччини в 90-х роках відбулося також об’єднання електромереж. Електростанція в Штегліці була виведена з експлуатації, а разом з нею — і акумуляторне сховище енергії, будівництво якого було завершено лише в 1986 році і яке на той час було найбільшим у світі. З 2001 року в колишньому акумуляторному сховищі розміщується Берлінський музей енергетики. Тут відвідувачів активно заохочують торкатися експонатів, самостійно проводити експерименти та навчатися. Однією з атракцій є модель газопарової електростанції, яку відвідувачі можуть самостійно запускати. Ті, хто має запитання щодо теплових насосів, паливних елементів або вітрової енергії, знайдуть тут відповіді. Однак невідомо, як довго це ще триватиме: будівлю, в якій розташований музей, планують знести, щоб звільнити місце для нового мережевого вузла.

Вілла Сіменса
Двоє промисловців, одна резиденція
Фрідріх Корренс заробив статки як комерційний директор компанії Accumulatorenfabrik AG. Завдяки акумуляторам марки VARTA, що вироблялися цією компанією, він сприяв першому буму електромобільності на початку XX століття. Завдяки хорошим зв’язкам при імператорському дворі Корренс мав доступ до будівельних матеріалів найвищої якості для своєї представницької резиденції, незважаючи на Першу світову війну, що тривала на той час.
У 1925 році маєток придбав Вернер Фрідріх фон Сіменс. Значна частина оригінального інтер’єру збереглася донині.
З 2012 року будівля є штаб-квартирою двох приватних вищих навчальних закладів.

Електростанція «Штегліц» (1911–1994)
Висока напруга для Берліна та Голлівуду
Канал Тельтов створює технічні умови для електростанції, спроектованої Гансом Генріхом Мюллером: кам'яне вугілля доставляється баржами, а охолоджувальна вода береться з каналу. У 30-х роках XX століття тут вперше в Німеччині виробляли електроенергію та тепло для мереж за допомогою ефективної когенерації. У період холодної війни об’єкт мусив залишатися інноваційним, щоб забезпечувати енергією «енергетичний острів» Західного Берліна, відрізаний від усіх енергетичних мереж. Після запуску першої міської газової турбіни у 1986 році тут було введено в експлуатацію найбільше на той час у світі акумуляторне сховище енергії. Ніхто не припускав, що виробництво енергії тут припиниться разом з об’єднанням Німеччини у 1994 році. Наразі компанія Stromnetz Berlin продовжує експлуатувати на цій території електростанцію. Порожні цехи часто використовуються як кіномайданчики, зокрема для зйомок частини саги «Матриця». З 2001 року Музей енергетики розповідає історію енергопостачання Берліна в колишньому акумуляторному сховищі енергії.

Завод «Телефункен» у Целендорфі (1937–1940/2000)
Нацистський військовий завод перетворюється на житловий комплекс
З 1903 року компанії-конкуренти AEG і Siemens розробляли інноваційні радіо- та телекомунікаційні технології в рамках спільного підприємства Telefunken Gesellschaft für drahtlose Telegrafie, в тому числі для потреб армії. У 1940 році Вермахт профінансував об’єднання розрізнених виробничих потужностей в єдиний заводський комплекс. Функціональний, сучасний комплекс будівель, розрахований на 6 000 працівників, був спроектований архітектором Гансом Гертлейном. Адміністративне крило вирізняється годинниковою вежею. Величезна асфальтована площа перед ним є частиною міської об’їзної дороги, запланованої Альбертом Шпеєром для світової столиці «Германія».
Після 1945 року американська армія перетворила цей комплекс на одну зі своїх баз. Тепер американські солдати марширували по міській об’їзній дорозі, спроектованій Шпеєром. З 2000 року в колишніх казармах почали будувати квартири, а довгі житлові блоки надбудували ще на один поверх. До 2025 року половину колишнього плацу планується перетворити на біологічно активний простір для кліматичної компенсації.

Заводи Ґерца (1917)
Точна оптика для важких гармат
Компанія Goerz, заснована в 1890 році та одна з найбільших виробників фотоапаратів, оптичних виробів та прецизійної механіки в Німецькій імперії, також виготовляла прицільне обладнання для армії. Цей виробничий комплекс, що включав залізничну гілку, порт та робітниче селище, був побудований у розпал Першої світової війни. Версальський договір змусив підприємство змінити профіль діяльності. Після злиття з заводами Zeiss у Єні в 1926 році компанія виробляла фотоапарати, студійне обладнання та системи замків. Її правонаступник, шведська група Assa Abloy, донині виробляє замки на сусідній ділянці. З 2015 року колишній завод «Герца» перетворюється на економічний центр для стартапів, виробників та культурних ініціатив.

Залізниця Герца (1905–2018) / AG Märkische Kleinbahn e.V. (з 1981 року)
Зі швидкістю 45 км/год до промислової зони Шенов
Разом із заснуванням компанії Zehlendorfer Eisenbahn und Hafen AG інвестор прагнув освоїти свої промислові території. У 1905 році між глухим каналом Zehlendorfer Stichkanal та станцією Ліхтерфельде-Вест запустилися перші потяги, які спочатку тягнули коні. Парові локомотиви почали використовувати лише з 1915 року. У 1918 році лінію перейняла компанія «Goerz». Відтоді «Goerzbahn» перевозила не лише сировину та будівельні матеріали, а й власних працівників. Ще до 2018 року цією лінією перевозили деталі з пластмаси для заводів «Форд» у Кельні. Після цього маршрут перестав експлуатуватися. Рух музейної залізниці, який забезпечувало товариство AG Märkische Kleinbahn e.V., було призупинено, оскільки не було вирішено питання щодо права власності на маршрут.

Контрольно-пропускний пункт «Браво» — колишній прикордонний перехід «Древіц-Драйлінден»
Прикордонний перехід
Безкоштовну виставку, присвячену складній історії прикордонних переходів між Західним Берліном та НДР, організовує товариство Checkpoint Bravo e.V. З 1948 року НДР створювала навколо Західного Берліна прикордонні переходи, які обслуговувалися військовими. Вежа командира є останнім збереженим слідом прикордонного переходу Древіц.
На протилежному боці, у Драйліндені, західні союзники з 1969 року здійснювали митне оформлення військових перевезень на контрольно-пропускному пункті «Checkpoint Bravo». Характерний комплекс складається з будівлі митного оформлення на мосту, заправної станції та місця відпочинку. Двадцять років тому «Чекпойнт Браво» розташовувався в берлінському районі Целендорф, де автомагістраль Рейху (Reichsautobahn) перетинає Тельтовський канал.
Після будівництва Берлінської стіни контрольно-пропускний пункт опинився на західноберлінському півострові, оточеному територією НДР. Після прикордонного контролю транспортні засоби знову проїжджали через територію НДР, перш ніж досягали меж міста. Щоб запобігти цьому, НДР перенесла автомагістраль далі на схід і перемістила «Checkpoint Bravo» до Драйліндена.

Меморіальний комплекс примусового трудового табору «Бош» (1941–1945/2006)
Пам’ять про військові злочини
З 1941 року тут розташовувався бараковий табір для примусових робітників, найнятих компанією Dreilinden Maschinenbau GmbH, дочірньою компанією групи Bosch. Тут проживали цивільні примусові робітники та військовополонені з різних окупованих країн. Після Варшавського повстання 1944 року до них приєдналося понад 700 польських жінок із концентраційного табору Равенсбрюк. Скупчені в одному з підвалів фабрики, ці жінки не мали контакту з іншими примусовими робітниками, які мешкали в бараковому таборі. Загалом 2 600 примусових робітників з усієї Європи були змушені виробляти авіаційні деталі для німецьких повітряних сил.
Після закінчення війни матеріальні сліди табору зникли. У 90-х роках XX століття зацікавлені місцеві історики та Берлінська історична майстерня розпочали діяльність, спрямовану на розбір та увічнення цієї історії. З 2006 року це місце увічнює пам’ять про табір, що колись тут існував. Смуги з кортенової сталі окреслюють контури двох табірних бараків.

Музей промисловості в Тельтові
Від парової машини до цифровізації
Музей промисловості регіону Тельтов з 2005 року розповідає історію економічного розквіту, що розпочався разом із будівництвом Тельтовського каналу. Музей розташований у приміщеннях колишнього підприємства VEB Zähler- und Apparatebau Teltow. Тут, серед іншого, виробляли лічильники змінного струму. Найновіша частина експозиції присвячена цифровізації та сучасним викликам, що стоять перед індустріальним суспільством. Як інформаційний центр з питань вибору професії та напряму навчання, музей щороку налагоджує контакти між молодими людьми та 200 регіональними промисловими підприємствами.

Підприємство «Dreilinden Maschinenbau GmbH» (1935–1945)
Таємна оборонна промисловість
Без генераторів, стартерів та насосів уприскування компанії Bosch практично жоден літак німецьких повітряних сил не зміг би літати під час Другої світової війни. Ці важливі для ведення військових дій деталі двигунів вироблялися на добре замаскованому заводі під оманливою назвою Dreilinden-Maschinenbau GmbH. Таємне виробництво на околиці міста розпочалося вже в 1935 році. Наприкінці війни примусові робітники становили понад половину з 5 000 працівників. Протягом десяти років підприємство збільшило свій оборот у сорок сім разів. Завод, що розташовувався тут, був лише одним із дванадцяти таких замаскованих виробничих об’єктів навколо тодішньої столиці Рейху — Берліна.
Після 1945 року радянські окупанти підірвали виробничі цехи. У 1952 році до збереженої вхідної будівлі переїхав Центральний біологічний інститут НДР. Після об’єднання Німеччини об’єкт перейшов до Федерального біологічного інституту сільського та лісового господарства, нині Інституту Юліуса Кюна. З 2003 року меморіальна дошка вшановує пам’ять про примусову працю на підприємстві Dreilinden-Maschinenbau GmbH.

Порт Штегліц
Капітани прогулянкових суден у промисловому порту
Завдяки своїм портам та перевантажувальним спорудам Тельтовський канал, як і очікувалося, стимулює розвиток регіону. З 1901 року було збудовано загалом 15 портових об’єктів, серед яких чотири великі відгалужені порти в Бріц-Ост, Темпельхофі, Ліхтерфельде та тут, у Штегліці, у 1906 році. Разом із будівництвом електростанції у Штегліці порт стає місцем розвантаження кам’яного вугілля, а згодом — важкого мазуту. Аж до 70-х років у ландшафті порту домінували резервуари для мазуту. Після виведення електростанції з експлуатації у 1994 році порт перетворили на місце для занять водними видами спорту та відпочинку.

Переслідувані піонери радіо
Брати Давид і Зігмунд Лоеве спочатку назвали свою компанію Radiofrequenz GmbH у 1923 році. У 1924 році виробництво було перенесено сюди, до Штегліца. Розроблена ними революційна електронна лампа зробила радіоприймач Loewe OE 333 одним із найбільш продаваних радіоприймачів у Німецькій Рейху. Відразу після приходу до влади нацистів ця єврейсько-християнська родина стала об’єктом наклепницької кампанії. У 1938 році підприємство, яке вже діяло під назвою Loewe, було експропрійоване, а згодом перейменовано на Loewe-Opta. Виробництво радіоприймачів у Штегліці припинилося в 1979 році. Сьогодні цей традиційний виробник є глобальною компанією зі штаб-квартирою та виробничими потужностями в Кронаху.

Стовп в’язнів — Меморіал підтабору КЛ Ліхтерфельде
Колона в’язнів
Будівництво підтабору концентраційного табору KL Ліхтерфельде тривало з 1941 року на очах у місцевих мешканців. В’язнів примушували будувати бараки, адміністративні будівлі табору та будівельний майданчик СС. Табір на Вісмарер-штрассе, на розі Тельтовського каналу, був одним із приблизно 80 підтаборів концентраційного табору Заксенхаузен. Від 1 000 до 1 500 в’язнів, які походили майже з усіх окупованих країн Європи, добиралися через Ліхтерфельде пішки, а також міською залізницею S-Bahn і трамваями до місць роботи, розташованих по всьому Берліну. У нелюдських умовах вони виконували примусову працю на користь міністерств, підрозділів СС та поліції. Їх також експлуатували приватні підприємства, такі як «Телефункен» у Ліхтерфельде. З 2000 року «Колона в’язнів» нагадує про їхню долю.