Підвісний міст «Клосовський»
Протягом багатьох років існував міст, що з’єднував Валецьку Буковину з лісовою місцевістю, розташованою на іншому березі Радунського озера. За назвою цього лісу міст називали Клосовським. До того, як цей міст з’явився, щоб дістатися на інший бік, доводилося обходити озеро Радунь навколо або користуватися послугами перевізника, який мав човен. Траплялося, що цей перевізник не завжди чув заклики, коли перебував на протилежному березі… Взимку 1890/91 років після тривалих підготовчих робіт у найвужчому місці озера було збудовано міст. Мешканці та туристи могли зручно прогулюватися Буковиною та Клосовським лісом. Однак під час будівництва мосту не передбачили, що він стане перешкодою для суден — це була дерев’яна конструкція, підвішена не надто високо. У 1910 році мешканець Валча, який переїхав до Берліна, подарував місту два пароплави. Кораблики мали досить високі димарі, тому довелося підняти міст у його центральній частині, що додало йому мальовничості. Саме такий міст був улюбленим мотивом на довоєнних листівках, а також місцем романтичних зустрічей. Існує навіть легенда про цей місток і нещасливе кохання:
Отож понад 100 років тому, одного прекрасного весняного дня на цьому містку стояла Юлія — юна мешканка Валча, прикриваючись від сонячних променів мереживною парасолькою. Поруч із нею стояло ще кілька членів її родини — батько, мати, молодший брат. У цей момент на озері з’явився човен із юнаком, який завзято греб. Він поглянув на групу людей, що стояли на мосту, і поплив далі. Юлія ж, поглянувши на весляра, одразу закохалася в нього своїм першим, юнацьким коханням. Відтоді вона часто забирала родину на прогулянки до Радунського озера, іноді вислизала сама, сподіваючись знову побачити об’єкт своїх мрій. Дійсно, кілька разів їй це вдавалося, і ці зустрічі розпалювали її почуття. Вона мріяла про мить, коли вони нарешті познайомляться особисто, уявляла собі подальші зустрічі, освідчення, а зрештою — весілля.
Через деякий час вони обмінялися кількома ввічливими словами. Хоча юнак, здавалося, цікавився Джулією, їхні стосунки так і не розвинулися так, як мріяла дівчина. Спортсмен не мав наміру грати роль Ромео. Його звали Уве, і він охоче розмовляв із Юлією, жартував, навіть запросив її разом із братом на прогулянку на човні. Юлія чекала на щось більше. Одного дня Уве сказав, що їде на два місяці додому, до Берліна, але повернеться, щоб продовжити тренування. Це засмутило Джулію, але в її серці зажевріла надія — може, Уве хоче поговорити з родиною про них? Може, його батьки приймуть її, і, можливо, нарешті їхні стосунки розвиватимуться так, як у її мріях?
І Юлія почала мріяти дедалі сміливіше. Вона повірила в ці мрії настільки, що представила батькам свої мрії як реальність. Вона розповіла, що Уве поїхав поговорити з батьками про весілля. Вона була гарною партією, її батько був заможним купцем, тож майбутній зять міг розраховувати на гарний приданий. Родина почала планувати весілля. Юлія переглядала моделі весільних суконь, зрештою вирішили зробити покупку в Берліні, у найвідомішому й найдорожчому магазині. Коли Юлія розглядала сукні, поруч купувала весільне вбрання інша наречена — красива, струнка блондинка із зеленими очима. Ці очі закарбувалися в пам’яті Юлії, вони були схожі на воду в Радунському озері.
Повернення до Валча з весільною сукнею було радісним. Юлія раділа, як дитина, уявляючи себе в ролі нареченої, а згодом — щасливої дружини. Вона також запланувала весільну подорож — обрала романтичний медовий місяць у Венеції. Так минуло два місяці. Дівчина з нетерпінням чекала на коханого, будучи цілком впевненою в його освідченні. Щодня вона стояла на Клосовському мосту, вичікуючи знайомий човен. Нарешті вона побачила, як він пливе. Серце радісно забилося, але раптом вона з подивом протерла очі — у човні разом з Уве сиділа якась дівчина! Уве весело помахав Юлії рукою, а підпливши ближче, вигукнув: — Вітаємо пані Юлію! Хотів би представити свою дружину — ось вона — Гертруда фон Венцлау! І Юлія побачила прекрасну жінку із зеленими очима — такими зеленими, як вода в озері! Вона кивнула їй головою, але через стиснуте горло не змогла вимовити ані слова. Відвернулася й побігла додому. Проплакала три дні й три ночі, не розповідаючи родині, що сталося. А коли вона перестала плакати, дістала з шафи весільну сукню, одягла її й вийшла з дому. Наче у лунатичному сні, вона попрямувала до містечка. Хвилину стояла на ньому, дивлячись на воду, яка нагадувала їй очі Гертруди. «Цей колір — моя смерть...», — подумала Юлія й стрибнула у воду.
Кажуть, що протягом багатьох років на Клосовському містку бачили білу постать у весільній сукні. Тепер, коли на його місці стоїть підвісний міст, привид Юлії з’являється на березі озера, шукаючи старий дерев’яний місток, щоб звідти визирати, чи не пливе її коханий на човні...
Під час військових дій міст було зруйновано, а через деякий час польські солдати в рамках громадських робіт збудували новий дерев’яний міст, який у 1978 році замінили на сталевий підвісний міст. Підвісний міст на озері Радунському, який нині є однією з туристичних атракцій міста Валч.

Dworzec kolejowy

Galeria Kazimiery Szatkowskiej i innych artystów gminy Wałcz w Karsiborze

Głaz pamiątkowy

Jezioro Zamkowe

Kościół filialny pw. Narodzenia NMP

Kościół filialny pw. św. Heleny

Kościół parafialny pw. Matki Bożej Różańcowej

Kościół parafialny pw. św. Wawrzyńca

Miejsce odpoczynku Rudki

Велосипедний лічильник Рудки
Лічильник розташований на маршруті Залізничного шляху (№ 15) на третьому етапі (Злоцієць - Вальч). Лічильник знаходиться в лісі на асфальтованій велосипедній дорозі, побудованій в 2025 році. Маршрут є рівним, оскільки був побудований на колишній залізничній колії. Ділянка, на якій розташований лічильник, з'єднує Свєрчину і Колно.

Міська ратуша
Ратуша Валча розташована в історичному центрі міста, на західній стороні ринкової площі. У цій найстарішій частині Валча збереглося колишнє планування вулиць, створене за зразком планів Любека та Фрайбурга. Існує навіть легенда, згідно з якою цей план було розроблено саме для Валча, але через те, що його підступно викрали, ці міста були розбудовані раніше на основі існуючих там поселень, тоді як рибальське поселення під назвою Валч або Вольчен мусило чекати майже 200 років.
Нині колишня ринкова площа в центрі міста має форму трапеції й носить назву Площа Свободи. Колись вона виконувала функцію міського ринку, пізніше — представницької площі з фонтаном, потім у повоєнні роки — ринку, згодом — міського скверу з великою кількістю зелені, щоб нарешті повернутися до представницької функції. З нагоди 700-річчя міста площу відремонтували, виклали бруківкою, у її північній частині збудували фонтан (співфінансували який міста-партнери) та встановили насос, форма якого нагадує старовинні зразки таких пристроїв. У західній частині, перед ратушею, видніється герб міста, викладений бруківкою на тлі квіткового оформлення. Площа обмежена вулицями Кіліньшчаків та о. Доманського. У східній фасадній лінії збереглися історичні житлові будинки з їхніми функціональними першими поверхами. В одному з них розміщується пекарня, в інших — магазини. У південній фасаді височіє костел на честь святого Миколая — це місце з самого початку існування міста було місцем розташування наступних будівель парафіяльного костелу.  Натомість будівля ратуші спочатку, ймовірно у XVII столітті, була зведена посередині ринку. Ця дерев’яна будівля згоріла у 1841 році, і тоді функцію ратуші почала виконувати одна з цегляних будівель на фасаді ринку. Однак, судячи з усього, він перебував у поганому технічному стані, оскільки його довелося знести. Це відбулося у 1888 році. На місці цієї будівлі звели нову за проектом Альберта Шура, вчителя місцевої будівельної школи. Нова ратуша, зведена у стилі неоренесансу та неокласицизму,  була введена в експлуатацію 1 листопада 1890 року. На початку XX століття над головним входом було добудовано балкон, а в 1936–1937 роках — нове крило з боку вулиці кс. Доманського; водночас було облаштовано новий вхід з вулиці Кілінщаків та змінено зовнішній вигляд і систему освітлення мансарди.
Наразі будівля складається з трьох частин: головного корпусу та двох крил, з яких ліве є своєрідним ризалітом. Будівля накрита похилим дахом з віконцями, увінчаним башточкою з датою завершення будівництва — 1890 рік. Будівля має багате архітектурне оздоблення — карнизи, що простягаються вздовж фасаду, розлогі навершя вікон, профільовані одвіниці, бунірування.
Окремі частини мають різноманітне оформлення вікон: Вікна на другому поверсі в ризаліті увінчані широким профільованим карнизом, їхні боки обрамлені пілястрами з капітелями в іонічному стилі, тоді як вікна в основній частині мають простий карниз, що спирається на три орнаментовані консолі, а їхнє увінчання доповнюють плоскі арки, випрофільовані в штукатурці. Цікавим архітектурним елементом є декоративний кутовий еркер; варто звернути увагу на витончену різьбу середнього вікна та декоративні консолі, що підтримують еркер.
Усередині будівлі особливо цікавою є аула, тобто нинішня сесійна зала, у якій збереглася дерев’яна балочна стеля з декоративною поліхромією.

Озеро Брочино
Ось озера пролягає у напрямку північ — південь, воно має видовжену форму. Це невелике місцеве озеро з чистою водою, яке часто зариблюється Польським рибальським союзом. У водах Брочина мешкають такі риби, як, наприклад, короп чи амур. У північно-західній частині озера розташоване місце для купання з причалом.

Палац
Палац було зведено у 1924 році. Він побудований за нерегулярним планом у стилі еклектики. Двоповерхова будівля особливо цікава з боку парку. Увагу одразу привертає розташована по центру кругла вежа з балконом, що спирається на дві колони. Шарму додають сходові клітки, збудовані у крилах будівлі. Палац оточує парк з під’їзною алеєю. До 1939 року палац часто змінював власників. Останній із них загинув у концентраційному таборі.
У 1939–1945 роках палац використовувала молодіжна організація, пов’язана з нацистською партією, — «Гітлерюгенд». Після війни маєток виконував різні функції. Наразі тут розташований Салезіанський молодіжний виховний центр «Будинок молоді».

Рекреаційна зона в Рудках
Розташований у мальовничому місці в центрі села. Тут є столи для пікніка та великий навіс.

Рекреаційна зона в Свєрчині
Розташований мальовничо біля сільського ставка. Тут є столи для пікніка та великий навіс.

Руїни палацового комплексу
Палац був збудований у 1731–1745 роках родиною Гольців, які володіли селом Клебівець із XVI століття. Це була споруда в стилі бароко, що нагадувала французькі зразки, спроектована в основному за прямокутним планом, розширена ризалітами, що утворювали майже окремі крила, а завдяки добудові двох господарських будівель у кутах загальна композиція набула форми підкови. Головний фасад звернений на північ, а садовий — на південь. Палац був двоповерховим, причому другий поверх головної частини був вищим, ніж поверхи бічних крил, у яких більшість приміщень мали господарське призначення. Палац був зведений із керамічної цегли, спочатку оштукатурений, з багатим архітектурним оздобленням, численними пілястрами, ризалітами та карнизами. Також у інтер’єрах багатьох приміщень були профільовані карнизи, ліпні прикраси, різноформі панелі, що урізноманітнювали поверхні стін. Збереглася фотографія інтер’єру передпокою палацу, на якій видно двостулкові двері, прикрашені панелями у формі, близькій до овалу, обрамленими решітками у формі прямокутників різного розміру. На стінах однієї із зал збереглися розписи, в іншій — аркадні ніші в стінах. Кільканадцять років тому було видно добре збережений гербовий щит, що увінчував фронтон, у флангах якого стояли фігури лицарів у обладунках та шоломах з забралами. На ньому гніздо влаштувала пара лелек, додаючи руїнам мальовничості. Окантовки вікон також протягом багатьох років привертали увагу своїми орнаментами.  Після пожежі 1945 року замок поступово занепадав. Цікавим фактом може бути те, що найдовше у відносно хорошому стані збереглася євангелічна каплиця у східній прибудові. Існує легенда, згідно з якою під час будівництва палацу хтось із родини Гольців образив стару жінку, що мешкала в цьому селі. Багато мешканців Кленбовця та інших навколишніх сіл вважали, що вона займається чаклунством. Напевно, вона зналася на траволікуванні й вміла виліковувати багато хвороб. Допомагала як людям, так і тваринам, тому біля неї завжди крутилися якісь звірята. Молодий фон Гольц (імені в легенді не згадується) кинув каменем у кота, що супроводжував жінку, яка йшла селом. Коли вона зробила зауваження паньчику, той образливо висміяв її. Жінка тихо промовила: «Зло повертається злом: ти не будеш насолоджуватися ані здоров’ям, ані грошима, а твої діти не житимуть у цьому палаці». Будівництво палацу завершилося у 1745 році, а через сорок років родина Гольц перестала бути його власниками.