Замок Поморських князів у Щецині
Ренесансний замок Поморських князів у Щецині, розташований на пагорбі поблизу Одри, є однією з найважливіших історичних пам’яток Західного Помор’я. У минулому він був резиденцією Гріфітів — династії, що правила в Поморському князівстві з XII століття до 1637 року.
Сучасний вигляд пам’ятки є відображенням її бурхливої історії. Над п’ятикриловою будівлею з двома дворами — Великим та Монетним — височіють вежі: Дзвонова, Тюремна та Годинникова. Фасади замку прикрашають пізньоготичні мазерки та ренесансні атики. Увагу привертають: бароковий годинник із маскароном і фігурою блазня, меморіальні дошки Барніма III та Барніма XI, Філіпа II та Франциска I, а також статуя єпископа Оттона з Бамберга. У замкових інтер’єрах, серед іншого, розташована «Камера відьом» з репліками знарядь покарання та тортур, присвячена Сидонії фон Борк, страченій за звинуваченням у чаклунстві, а також кабінет Любінуса, видатного картографа XVII століття, з цінним примірником «Великої карти Поморського герцогства», створеної ним (повторне відкриття після завершення масштабної модернізації на території замку). Особливим місцем є Крипта Гріфітів із саркофагами колишніх правителів герцогства. На даху Північного крила розташована Князівська тераса, з якої, як і з Дзвонової вежі — найвищої оглядової точки замку — відкривається вражаючий краєвид на Щецин.
За цю історичну пам’ятку відповідає місцева самоврядна установа під назвою «Замок Поморських князів у Щецині», одна з найбільших культурних установ у Західному Помор’ї. Вона має власні виставкові галереї, кінотеатр «Замок», «Театр «Півниця» при Крипті» та Центр культурної та туристичної інформації (CIKiT), а також організовує численні культурні заходи: виставки, концерти, зустрічі та освітні заняття, майстер-класи, конференції, лекції та популярні заходи під відкритим небом, такі як щорічне «Свято Гріфа» з лицарським турніром або «Ніч Купали».
У замку також розташовані Маршальська канцелярія Західно-Поморського воєводства та Опера в замку.
До замку можна зручно дістатися від головного залізничного та автовокзалу не тільки на міському транспорті, а й пішки.
Більше інформації: zamek.szczecin.pl та на Facebook: facebook.com/zamek.szczecin.

Оглядовий вежа в Інську
Оглядовий вежа в Інську була побудована в 2019 році. Це сталева ажурна конструкція. Вона має вісім терас (поверхів), з яких можна милуватися прекрасними видами. Щоб піднятися на саму вершину, потрібно подолати 160 сходинок або скористатися ліфтом. Увечері вежа підсвічується, що є додатковою атракцією. Вхід на неї безкоштовний.

Amfiteatr w Zieleniewie-Morzyczynie gm. Kobylanka

Amfiteatr w Złocieńcu

Basteja w Stargardzie

Baszta Jeńców

Baszta Morze Czerwone

Baszta Tkaczy / Baszta Lodowa
wiJedna z najokazalszych baszt w Polsce, miejska baszta obronna, wybudowana w XV wieku. Ośmiokondygnacyjna, ceglana, wysoka na 31 m, W górnej części cylindryczna, na kwadratowej podstawie, posiada dwa górne tarasy zwieńczone krenelażem (zębate zwieńczenie baszty). Na szczycie znajduje się ceglany stożek. Elewacja wyposażona jest w elementy zdobnicze wykonane z glazurowanej cegły.
W przyziemnej kondygnacji baszty znajdował się loch więzienny, a jej wyższe pomieszczenia pełniły funkcję obronną i obserwacyjną.
Nazwa - Baszta Tkaczy, wywodzi się z pieczy, którą sprawował nad basztą cech stargardzkich tkaczy. Przyjęło się też określać ją nazwą Baszty Lodowej, ponieważ służyła również jako składnica lodu.
Obecnie zwiedzenie baszty od wewnątrz jest niemożliwe ze względu na jej zły stan techniczny.

Brama Pyrzycka

Buk pospolity

Centrum Informacji Turystycznej

Cmentarz wojenny

Czerwone Koszary
Czerwone Koszary są największym zespołem koszarowym na Pomorzu Zachodnim. Jest to kompleks budynków wzniesionych w latach 1881-1884 z pieniędzy otrzymanych od Francji jako reparacje wojenne. Trzy monumentalne budynki posiadają szczyty w typie bastionowym i zwieńczone są blankami. Zaprojektował je Emil Drews - szczeciński mistrz budowlany, specjalizujący się w monumentalnych gmachach. Podczas II wojny światowej budynki praktycznie nie ucierpiały. Nazwa koszar pochodzi od czerwonej cegły, z której budynki powstały.
Obecnie Czerwone Koszary użytkowane są przez Wojsko Polskie i zwiedzanie kompleksu od wewnątrz jest niemożliwe.

Dąb szypułkowy

Dawny ratusz
Pierwotny ratusz został wybudowany już na początku lokacji miasta, tj. na początku XIV wieku i znajdował się w centrum rynku, obecnego placu Konstytucji 3-go Maja. Niestety uległ on całkowitemu zniszczeniu podczas pożaru miasta w 1620 roku. Ratusz odbudowano dopiero w 1707 r. Niestety 139 lat później był już bardzo złym stanie technicznym. Zagrożony zawaleniem budynek stał się jednak przyczyną dość poważnych podziałów w radzie miejskiej. Część radnych chciała bowiem wyremontować budynek i przystosować na nowo do pożądanych funkcji. Ostatecznie jednak podjęto decyzję o zburzeniu starej siedziby i przeniesieniu się do nowej kamienicy kupionej w 1837 r., a znajdującej się przy obecnej ul. Ratuszowej 5. Nie jest znana dokładna data budowy tego obiektu. Kamienica mieszkalna pełniła rolę ratusza do 1945 r. Od zakończenia wojny budynek jest użytkowany jako dom mieszkalny. Na przestrzeni lat ulegał wielokrotnym przebudowom, przez co stracił swoją klasycystyczną bryłę. Na początku XX wieku wybudowano klatkę schodową od strony podwórza, a nieistniejąca dziś drewniana wieżyczka powstała zapewne pod koniec wieku XIX. Główny remont, w trakcie którego zatarto pierwotną formę budynku miał miejsce w 1957 r., kiedy to przebudowano poddasze na cele mieszkalne, a w dachu przebito nowe wystawki. Na terenie podwórza przed 1945 r. znajdowała się także wozownia i pomieszczenia gospodarcze, które rozebrano w latach 70-tych XX w. Obecnie w kamienicy znajduje się 7 mieszkań. Na uwagę zasługuje główne wejście w formie wrót, umieszczone po zachodniej stronie elewacji frontowej. Ciekawą konstrukcję ukazuje również dach naczółkowo-mansardowy oraz elewacja frontowa z gzymsami oraz trapezoidalnymi nadokniami.  W 2010 roku dokonano wymiany pokrycia dachowego.

Dęby szypułkowe

Dom Rohledera (Kletzina)

Dworek Myśliwski

Galeria Gotycka - Zamek Książąt Pomorskich w Szczecinie

Galeria JEDNA/DRUGA 13 MUZ w Szczecinie

Galeria Przedmiotu Zamek Książąt Pomorskich w Szczecinie

Galeria R+

Głaz 700-lecia

Jezioro Ińsko

Jezioro Krzemno

Jezioro Marianowskie

Kamienica przy ul. Ratuszowej

Kino Zamek

Korty miejskie w Parku Chopina

Kościół filialny pw. Chrystusa Króla

Kościół filialny pw. Matki Boskiej Różańcowej

Kościół filialny pw. Miłosierdzia Bożego

Kościół filialny pw. św. Dominika Savio

Kościół filialny pw. św. Izydora

Kościół filialny pw. św. Józefa Robotnika

Kościół filialny pw. św. Siostry Faustyny Kowalskiej

Kościół parafialny pw. MB Różańcowej

Kościół parafialny pw. Niepokalanego Poczęcia NMP

Kościół parafialny pw. św. Anny

Kościół parafialny pw. św. Antoniego z Padwy

Kościół parafialny pw. św. Stanisława BM

Kościół parafialny pw. Świętego Ducha

Kościół parafialny pw. Wniebowzięca Najświętszej Maryi Panny
Późnogotycki kościół wzniesiony w XVI w. z kamienia polnego i cegły. Wschodni szczyt ma formę charakterystyczną dla okresu renesansu. W 1893 r. przebudowano część otworów okiennych. W roku 1902 spłonęła drewniana wieża. W 1906 r. postawiono wieżę kamienno-ceglaną oraz przedsionek i kaplicę.
Kościół został poświęcony 12 VIII 1945 r.
Msze odprawiane są codziennie, w niedziele o godz. 8:00,11:30, w dni powszednie o godz. 18:00. Odpust obchodzony jest 15 VIII.

Kościół parafialny pw. Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny

Kościół pw. Zmartwychwstania Pańskiego

Kościół Św. Trójcy - Parafia Ewangelicko-Augsburska Świętej Trójcy w Szczecinie

Krużganek Mariacki

Magazyn solny

Mury obronne
Mury obronne w Stargardzie należą do najpotężniejszych i najciekawszych zespołów fortyfikacji w Polsce. Ich wznoszenie rozpoczęto po nadaniu Stargardowi praw miejskich. Do XIII wieku Stargard otoczony był obwałowaniami drewniano-ziemnymi, które pod koniec wieku zostały przekształcone w mury kamienne mające nawet 8 metrów wysokości. Na przełomie XV i XVI wieku mury zostały rozbudowane i wzmocnione fosami i wałami. W tym okresie wybudowano również 45 czatowni, 9 baszt i kolejne 2 bramy. Łączna długość obwarowań dochodziła do 2260 m. Do dziś zachowało się 1040 m murów, 3 bramy miejskie oraz 4 baszty. Najlepiej zachowany fragment muru znajduje się między Bramą Pyrzycką a Basteją przy Baszcie Tkaczy, tam też można wejść na zrekonstruowaną hurdycję - taras spacerowy wzdłuż muru (wejście znajduje się w Muzeum "Basteja", hurdycja jest elementem oferty muzeum).

Muszla koncertowa

Muzeum Archeologiczno - Historyczne MAH Basteja w Stargardzie

Obelisk 15. Południk

Parafia Polskokatolicka pw. św. Apostołów Piotra i Pawła

Park Miejski im. Fryderyka Chopina

Park pałacowy
Park pałacowy w Ziemsku to klasyczny przedstawiciel stylu angielskiego, o funkcji krajobrazowej. Charakteryzuje się naturalistyczną formą oraz swobodną kompozycją.
Park powstał w pierwszej połowie XIX wieku, a następnie pod koniec tego wieku został rozbudowany, dzięki czemu aktualny jego obszar to 7,5 ha.
Park odznacza się czytelnym układem, oddzieloną od gęstego starodrzewia polaną oraz brakiem typowo ogrodowej infrastruktury, co jest typowe dla ogrodu angielskiego. Roślinność terenu jest bardzo urozmaicona, występuje tu dużo gatunków krzewów (ok. 30) i drzew (ok. 35). Drzewostan określa się jako mieszany, lecz dominują tu drzewa iglaste, głównie wiązy i świerki. Ciekawym okazem jest rosnąca w centralnej części parku choina kanadyjska, będąca uznana za pomnik przyrody. Obwód drzewa wynosi 285 cm a wysokość 16 m. Na terenie parku rośnie także drugi okaz pomnikowy jakim jest okazały dąb szypułkowy.
W 1945 roku, po zakończeniu II wojny światowej, tereny rolne majątku Ziemsko przetworzono na PGR a sam park został włączony do lasów Nadleśnictwa Drawsko. W latach dziewięćdziesiątych zaprzestano uprawy gruntów co korzystnie wpłynęło na gospodarkę wodną terenu. Brak konserwacji systemu melioracyjnego doprowadził do utworzenia płytkiego zbiornika wodnego niedaleko parku, który aktualnie w połączeniu z leśnymi warunkami obok jest domem dla blisko 40 gatunków ptaków. Spacerując parkiem oraz pobliskimi terenami można zaobserwować między innymi: bociany, łabędzie, bieliki, dzięcioły, gągoły i wiele innych ptaków bytujących tam na stałe lub jedynie w okresie lęgowym.
Przez teren parku poprowadzona jest popularna ścieżka przyrodnicza "Park Ziemsko - Zalewy Studnickie". Jest to bardzo łatwy i przyjemny szlak, przeznaczony dla osób chcących spędzić aktywnie czas, lecz bez większego wysiłku fizycznego, zalecana także dla osób spacerujących z dziećmi. Ścieżka została utworzona w 2004 roku przez Nadleśnictwo Drawsko w głównym przeznaczeniu dla uczniów okolicznych szkół, aby móc prowadzić lekcje przyrody i biologii w terenie. Jej łączna trasa wynosi 2 km i szacowany czas przejścia to niespełna godzina.
Początek trasy wyznaczony jest na parkingu w Ziemsku, gdzie znajduje się pierwsza tablica informacyjna z mapą terenu. Przez ok. 1,2 km trasa wiedzie przez park a przez resztę wokół zalewu. Wycieczka kończy się na wieży widokowej nad zalewem, gdzie także jest umieszczona tablica informacyjna.

Pałac

Pałac i park dworski

Pałac pod Głowami

Pomnik Bogusława X i Anny Jagiellonki

Pomnik Jana z Kolna

Pomnik Kornela Ujejskiego

Pomnik Ofiar Grudnia 1970 r.

Pomnik poświęcony żołnierzom I Armii Wojska Polskiego

Pomnik poświęcony żołnierzom radzieckim

Pomnik Solidarności

Pływalnia miejska

Ratusz
Ratusz w Złocieńcu znajduje się na rynku i został zbudowany w latach 1833-1863, na miejscu wcześniejszych budowli pełniących tą funkcję. Budynek, który możemy zobaczyć współcześnie powstał dzięki staraniom ówczesnego burmistrza miasta Karola Lentza. Budynek był pierwotnie siedzibą rady miejskiej, sądu oraz urzędu stanu cywilnego. Przed I wojną światową został on przebudowany, w wyniku czego powstał widoczny do dzisiaj na frontonie ratusza herb Złocieńca. Jest to biały zamek z dwoma wieżami, a na nim sokół, wszystko to przedstawione jest na niebieskim tle. Po wojnie miały tam siedzibę władze wojskowe oraz Urząd Bezpieczeństwa, sytuacja ta nie trwała jednak długo, ratusz ponownie stał się siedzibą władz miejskich i taką funkcję pełni do dzisiaj.
Ratusz jest budynkiem zbudowanym na planie prostokąta i posiada dwie kondygnacje, podzielone gzymsami. Przykryty jest dachem czterospadowym z kilkoma facjatami. Na rogach widoczne są boniowania. Główne wejście do budynku znajduje się od wschodu, prowadzą do niego kilkustopniowe schody. Na środku znajduje się płytki ryzalit zwieńczony półkolistą wystawką z herbem miasta na środku. W części północno-zachodniej usytuowana jest dobudówka z półkolistym dachem.
Budynek jest obecnie siedzibą Urzędu Miasta, więc jego oglądanie wewnątrz jest ograniczone.

Ratusz

Skatepark

Staromiejski układ urbanistyczny

Staw Klasztorny

Szczecin - Wały Chrobrego

Teatr Kameralny

Teatr Piwnica przy Krypcie

TWORZĘ SIĘ (galeria sztuki dla dzieci i młodzieży)

Wieniec Zgody

Zachodniopomorski Urząd Wojewódzki

Zespół budynków dawnej komendantury

Zespół budynków Straży Pożarnej

Zona Sztuki Aktualnej - galeria Akademii Sztuki w Szczecinie

Арсенал
Арсенал — це унікальна споруда, єдина такого типу, що збереглася на Помор’ї. Зведена на рубежі XIV і XV століть на основі прямокутника розмірами 12,32 × 16,52 м, двоповерхова цегляна будівля увінчана двосхилим дахом. Стіни прикрашені цікавим укладенням цегли «зендровка» — ромбовими смугами. На них розташовані нерівномірно розміщені невеликі вікна. На другому поверсі, у свою чергу, розташовано шість напівкруглих віконець.
В арсеналі, який також називали зброярнею, зберігалося військове спорядження, виготовлялася та ремонтувалася зброя, а також зберігалося легке та важке бойове спорядження.
Будівля неодноразово перебудовувалася та модернізувалася. У XIX столітті тут розташовувалася в’язниця, а нині в ній розміщується відділення Державного архіву.
З огляду на нинішнє призначення будівлі, її можна оглянути за попередньою домовленістю з працівниками архіву.

Башта семи плащів
Вежа Семи Плащів, яку ще називають Дівочою вежею, є єдиною спорудою такого типу, що збереглася до наших днів. Вона була зведена, ймовірно, у 1462 році.
Вежа Семи Плащів, яку також називають Дівочою вежею, є єдиною збереженою вежею з міських укріплень. Ця історична пам’ятка, найімовірніше, була зведена до 1462 року як двоповерхова споруда. На початку XIX століття будівлю не знесли, як інші вежі, а переобладнали під господарські приміщення. Після 1850 року на вершині вежі добудували житлові приміщення, і вежа стала прибудовою до будинку на вулиці Фрауенштрассе, 910. У такому вигляді вежа проіснувала до 1944 року, до бомбардувань союзників. Залишки руїн будівель, що знаходилися навколо вежі, було розібрано у 1956 році, тим самим оголивши стіни вежі. У середині 60-х років XX століття було розпочато відновлення та реконструкцію пошкоджених частин вежі.
З Дівочою вежею пов’язані дві легенди, які пояснюють назву пам’ятки. Перша розповідає про заможного князя, який мав сім дочок. Кожну з них він хотів видати заміж за не менш заможних чоловіків. На жаль, кожна дочка закохалася в бідного лицаря. Батько вирішив провчити неслухняних дочок і наказав замкнути їх у вежі, доки вони не схаменуться. На знак протесту дівчата наказали пошити собі чорні плащі, які носили день і ніч. Минали місяці, а потім і роки, аж одного дня помітили, що їжу, яку просовували крізь щілину в стіні, ніхто не забирав. Переляканий князь наказав розібрати стіни вежі, і коли це зробили, виявилося, що всередині нікого немає. Крім плащів, що висіли. Відтоді вежу називають Вежею семи плащів або Дівочою, а що сталося з нещасливо закоханими дочками заможного князя? Цього ніхто не знає й досі.
Друга легенда розповідає про придворного кравця князя Богуслава X. Князь, вирушаючи в паломництво до Святої Землі, наказав пошити собі сім плащів із дуже рідкісної й дорогої тканини. Кравець виконав завдання згідно з наказом, але так спритно розкроїв плащі, що у нього залишилося кілька клаптиків тканини. Справа вийшла на світло, коли одного разу князь побачив на вулиці жінку в сукні, пошитій з такої самої тканини, як і його плащі. Швидко з’ясувалося, що це дружина кравця. За покарання нечесного ремісника ув’язнили у вежі, яка відтоді носить згадані вище назви.
На жаль, обидві легенди, найімовірніше, не відповідають справжньому походженню назви вежі. За даними істориків, саме цех кравців профінансував будівництво споруди, і саме вони мали її захищати в разі облоги.
Вежа Семи Пальто була внесена до провінційного списку пам’яток у червні 1954 року.

Будиночки професорів
Професорські будинки з самого початку були пов’язані з розташованою неподалік колегіальною церквою на честь Пресвятої Діви Марії. У середньовіччі в них мешкали каноніки капітулу колегіальної церкви, а після Реформації, проведеної у XVI столітті, — професори Княжого педагогічного інституту у Щецині.
Спочатку фасади будівель були звернені в бік церкви, оскільки за ними пролягала міська стіна. У 1739 році розпочалася модернізація споруд, під час якої фасадну частину було перенесено на тильну сторону будівель.
У будівлі на перехресті сучасних вулиць Маріацької та Корсарської розташовувався так званий економат, а на вулиці Маріацькій — так званий Великий аудиторій. У 1831 році було перебудовано дві будівлі на розі вулиці Маріацької, а в 1931 році одну з них знесено.
Комплекс будівель пережив бойові дії під час Другої світової війни. У 1964–1969 роках було проведено капітальний ремонт вцілілих будинків. Сьогодні фасад споруди відреставровано. У підвалах частини будівель збереглися готичні підвали XV століття, в яких можна побачити хрестово-реберні склепіння. Підвальні приміщення було переобладнано під заклад громадського харчування.
Комплекс професорських будинків на площі Жолніерза був внесений до воєводського переліку пам’яток архітектури в червні 1954 року.

Вілла Метцлера
Будівля була зведена у 1906 році як житловий будинок для родини Отто та Елізабет Метцлер. Автором проекту будинку був Вальтер Гропіус. У своєму проекті він застосував традиційну для цієї місцевості форму заповнення каркасною конструкцією верхніх частин фронтонних стін та виступів. Абсолютно новою ідеєю Гропіуса була конструкція даху, в якій нижня площина мансарди дуже глибоко виступає на фасади, водночас злегка вигинаючись на кінцях і прикриваючи відкриті тераси. Інноваційною є також форма вікон у фасаді: хоча всі вони прямокутні, їхні розміри дуже різняться. Деякі з них розміщені вертикально, інші — горизонтально. До 1945 року будинок належав родині Метцлер. Після Другої світової війни в будинку проводилися лише поточні ремонти, пов’язані з потребами мешканців: зокрема, з північного боку терасу добудували, перетворивши її на ванну кімнату, а з південного боку терасу переобладнали під гараж. З 1946 року тут мешкали дві жінки німецької національності, які в 1955 році виїхали до Німеччини. Згодом об’єкт перейшов у власність держави. Тут розміщувалася Слюпська меблева фабрика — у віллі знаходилися службові квартири директора та його заступника. У 70-х роках діючу фабрику перейняла Кошалінська меблева фабрика, а в 80-х роках вона стала самостійним філіалом — Дравською меблевою фабрикою. Наприкінці 90-х років будівлю перейняло Підприємство механічної переробки вугілля «Біскупіце» ТОВ у Забжу. Наразі в будівлі розташовані приватні квартири. Будинок оточений невеликим садом і парком, який ландшафтно поєднується з розташованим на протилежному березі річки Парком Шопена. Вілла Метцлера сьогодні перебуває в поганому технічному стані й потребує капітального ремонту.

Вали Хороброго
Тераси, зведені на початку XX століття на місці колишнього форту Леопольда, мають 500 м у довжину та 19 м у висоту. У цьому архітектурному комплексі, серед іншого, розміщуються Національний музей та Сучасний театр.
Вали Хробрего (раніше Hakenterrasse) були зведені на місці колишнього форту Леопольда, який було знесено у другій половині XIX століття. Рішення про спорудження терас було ухвалено на початку XX століття завдяки зусиллям тодішнього надмеру Германна Хакена. Проект об’єкта розробив найвідоміший щецинський архітектор Вільгельм Мейєр-Швартау. Тераси мають довжину 500 метрів і підносяться на 19 метрів над рівнем Одри. Саме звідси відкривається вид на острови Гродзьку, Бєлаву та Лаштовнію, правий берег Одри, її канали та рукави.
У 1902–1907 роках на терасах були зведені павільйони та сходи. На стінах розміщено плакетки з мотивами морської фауни та флори, гербами Щецина та приморських міст. На вершині терас пролягає обсаджена деревами прогулянкова алея, а в центральній частині, трохи нижче, збудовано менший напівкруглий терас, посередині якого встановлено скульптуру, що зображує боротьбу людини з кентавром, авторства Людвіга Манцля. Нижче розташований великий фонтан, перед яким зведено дві освітлювальні вежі, стилізовані під морські маяки.
Наступним етапом робіт над терасами стало будівництво репрезентативних громадських будівель на їх вершині. У центральній частині в 1908–1911 роках, також за проектом Вільгельма Мейєра-Швартау, було зведено будівлю міського музею. Офіційне відкриття об’єкта відбулося 23 червня 1913 року; у планах було його розширення в бік парку, що розташовувався за забудовами, але через початок Першої світової війни та подальшу кризу в Німеччині об’єкт так і не був добудований. Наразі в будівлі розміщується Національний музей у Щецині та сцена Сучасного театру.
Праворуч від будівлі музею за проектом Пауля Кішке було зведено будівлю тодішньої Щецинської реєнції, в якій сьогодні розміщується Західно-Поморське воєводське управління. Будівлю зведено в 1906–1912 роках. Зліва від будівлі музею було зведено дві споруди: зведений у 1902–1905 роках Установу соціального страхування за проектом Еміля Дрюса та штаб-квартиру Головного митного управління, будівництво якої розпочав Хінкледейн, а завершив, найпізніше, у 1918–1921 роках Остервальд. Сьогодні обидві будівлі об’єднані в одну, і в ній розміщується Морська академія.
Тераси пережили війну без значних втрат. Після 1945 року німецькі назви замінили на польські, у підвалах північного павільйону облаштували ресторан, а на кінцях алеї звели дерев’яні будівлі двох ресторанів. Після 1989 року було очищено фасади терас та будівель Національного музею, Західнопоморського воєводського управління, а також «морських маяків». Також було відреставровано меморіальну дошку з присвятою надбургомістру Германну Хакену.
Цей комплекс є одним із найцікавіших містобудівних проектів початку XX століття в цій частині Європи. Крім того, Вали Хробрего — це, мабуть, найвідоміше в Польщі місце Щецина. Об’єкт було внесено до воєводського переліку пам’яток у грудні 1996 року.

Зал князя Богуслава X, Замок Поморських князів у Щецині (вхід B)
Замок складається з Північного, Південного, Східного, Центрального, Західного та Монетного крил, а також Годинникової, Тюремної та Дзвонової веж. Центральним майданчиком замку є Великий двір. У замку можна оглянути, зокрема, саркофаги Поморських князів та оригінальні карти Щецина, що походять з різних історичних періодів.
Для відвідувачів відкрито багато виставкових залів, особливо у Північному крилі Барніма III. Тим, хто не любить традиційні екскурсії, напевно зацікавить Зал відьом, де у похмурій обстановці демонструється мультимедійна презентація, яку озвучує Сидонія фон Борк. Жінка, яка нещасливо закохалася в одного з поморських князів і була спалена на вогнищі, розповідає в ній про прокляття, що тяжіє над родом Гріфітів.
Цікавим місцем у замку є Годинникова вежа, на якій розташований годинник із маскароном. Стрілки годинника спираються на його вуса. Серед інших пам’яток, що заслуговують на увагу, — пам’ятник Оттону з Бамберга, розташований у Дзвоновій вежі, біля входу на Великий двір.
На території замку працює туристичний інформаційний центр, де можна отримати всю необхідну інформацію, що допоможе під час огляду. Багато атракцій у замку доступні для людей з інвалідністю.

Замок Поморських князів — Великий двір у Щецині
Великий двір замку Поморських князів у Щецині — одне з найпрестижніших і найатмосферніших місць у столиці Західного Помор’я. Оточений ренесансними галереями та історичними стінами, він зачаровує своєю елегантністю та атмосферою, що нагадує часи, коли замок був резиденцією династії Гріфітів. Саме тут історія зустрічається із сучасністю, створюючи унікальний простір для мешканців та туристів.
Внутрішній двір — це серце замку, де протягом усього року відбуваються концерти, вистави, виставки та культурні заходи. Прогулюючись по його брукованій поверхні, можна милуватися красою однієї з найважливіших історичних споруд регіону та відчути незвичайну атмосферу колишньої князівської резиденції. Це місце, яке захоплює як любителів історії, так і тих, хто шукає унікальних вражень у самому серці Щецина.

Замок у Пєзіні
Приблизно за 10 км від Старгарда, у невеликому селі Пєзіно, розташований один із найгарніших монастирсько-лицарських замків у всьому Помор’ї. Він мальовничо розкинувся неподалік від місця впадання невеликої річки Пєзінки у трохи більшу за неї Кранпєлю, оточений розлогим, гарно облаштованим парком. Замок має дуже багату історію, що відбивається у різноманітному поєднанні стилів: готики, ренесансу та неоготики. Хоча перші згадки про будівництво фортеці в Пєзіні датуються ще XIII століттям, коли власники села — лицарі з роду Пансін — звели на цьому місці дерев’яно-земляну фортецю, історія одного з найвідоміших замків цієї частини Помор’я розпочалася наприкінці XIV століття. Саме тоді навколишні землі придбали йоанніти — лицарі Ордену госпітальєрів святого Іоанна Єрусалимського з Родосу та Мальти. Саме вони й розпочали будівництво кам’яно-цегляного замку за зразком уже існуючих подібних споруд у Свобниці та Лагові. Подібно до тих фортець, замок оточували глибокі рови, а сама споруда була зведена на плані чотирикутника з одним житловим крилом і вежею в одному з кутів. Наприкінці XV століття Пєзінський замок навіть був резиденцією монастирської командорії. Саме з цього періоду збереглися найдавніші фрагменти замку — відновлена циліндрична вежа та фрагменти південного готичного крила, що прилягає безпосередньо до вежі. У нижній, квадратній частині двосекційної вежі колись розташовувалася голодна камера. До найдавніших частин споруди належать також руїни кам’яної будівлі, найімовірніше каплиці, що знаходяться безпосередньо біля головного входу до замку. Головні ворота у двір розташовувалися приблизно на тому самому місці, де вони знаходяться зараз, тобто приблизно за сім метрів від вежі, і до них вів підйомний міст, натягнутий над ровом. Оборонний характер фортеці підкреслювали високі — понад 25 метрів — огороджувальні стіни та відсутність вікон із зовнішнього боку. На відміну від сучасного стану, усі віконні прорізи були спрямовані виключно у бік внутрішнього двору. У XVI столітті за 7000 гульденів замок разом з усім селом придбав у ченців «чорний лицар» Генріх фон Борк — представник одного з найзаможніших і найвідоміших родів Помор’я. За рахунок пожертвувань Генріха Борка в середині XVI століття було модернізовано житлове крило, надавши йому рис, характерних для пізньої готики. У той час у селі також було зведено костел, який одразу став місцем поховання членів родини. Найбільші зміни в обрисах замку вніс Мацей Борко, який профінансував будівництво представницького західного крила, увінчаного пишно прикрашеним фронтоном у вже ренесансному стилі. В результаті засипання рову з’явилися нові в’їзні ворота та численні господарські будівлі на території передзам’я. Побудована тоді частина замку й досі вражає своєю величчю. Це найгарніша частина споруди, відкрита для огляду за попередньою домовленістю з нинішнім власником замку. Широкі сходові клітки, просторі інтер’єри та цікаві елементи оздоблення можна побачити у західному крилі замку, відновленому після воєнних руйнувань. На увагу заслуговують каміни, а також… замкова вбиральня на другому поверсі. Родина Борків володіла замком понад 200 років, а в XVII столітті в результаті шлюбних союзів передала його роду Путткамерів, які були власниками замку аж до 1945 року. Саме за їхньої ініціативи було перебудовано східне крило замку, надавши йому рис неоготичного стилю з усім багатством декоративних елементів, зокрема вражаючою терасою, що виходить на сад. Також було знесено всі господарські будівлі, тим самим розширивши парк аж до русла річки Пєзінки. Крім того, було закладено романтичний сад з альтанкою, яку можна побачити зі східного боку від головного входу до замку. Після Другої світової війни замок було передано під приватні помешкання, через що він зазнав значного руйнування. Пізніше його передали для потреб ДСГ (Державного сільськогосподарського господарства); хоча його й ремонтували, але справжньої реставрації він дочекався лише наприкінці 80-х років минулого століття. Наразі замок перебуває у приватній власності, але за попередньою домовленістю з власником його відкривають для відвідувачів, включаючи підйом на вежу, що є великою атракцією замку. Перебуваючи в Пезіні, варто також завітати до XVI-столічної церкви, збудованої на кошти Генріха Борка, де й донині можна побачити цінні надгробні епітафії членів родини Борків, надгробні плити Борків та Путткамерів, а також пишно прикрашену органну галерею XVII століття.
У замку в Пєзіні можна організовувати конференції, симпозіуми, тренінги, корпоративні зустрічі, а також весільні урочистості. До послуг гостей — три зали та 50 місць для ночівлі. Заходи на відкритому повітрі можуть проводитися в парку, що оточує замок, та на замковому подвір’ї.

Кам'яне півколо «Мегаліт»
Кам'яний півколо «Мегаліт» було відкрито наприкінці травня 2000 року на згадку про перехід у нове тисячоліття. Ініціатором проекту був Євгеній Піцевич, відомий своєю громадською діяльністю та прихильник історії Дравська Поморського. Об’єкт було сформовано з наносних валунів у формі, що нагадує стародавні мегаліти. Під одним із них розміщено капсулу часу. Усередині знаходяться видання, предмети та фотографії, що документують життя мешканців Дравська Поморського на рубежі тисячоліть. На центральному валуні розміщена табличка з інформацією про те, що метою «Мегаліту» є увічнення переходу з одного тисячоліття в інше.

Колегіум Гронінг’янум
Collegium Groeningianum було збудовано у 1879–1882 роках на кошти Петера Гронінга, мера Старгарда, мецената культури та мистецтва, для класичної гімназії. Це п’ятиповерхова споруда з клінкерної цегли. Фасади горизонтально розділені на три частини декоративними карнизами. У будівлі є великі вікна, великий актовий зал та канальна система опалення. Серед архітектурних деталей можна відзначити аркаду, що спирається на колони, та фриз із квітковим мотивом. Над вікнами першого поверху з південного боку розташовані три медальйони з погруддями Цицерона, Гомера та Афіни. Макет школи був представлений як зразковий шкільний будинок на Всесвітній виставці в Чикаго в 1886 році.
Наразі там розташована I загальноосвітня ліцея — найстаріша школа у Старгарді. Будівлю можна оглянути у робочі години школи та за попередньою домовленістю з секретаріатом.

Колишня Маріанська гімназія
Початки колишньої Маріанської гімназії слід шукати ще в XIII столітті. Саме тут у 1263 році розпочалося будівництво церкви на честь Пресвятої Діви Марії, при якій діяла школа, що готувала кандидатів на священнослужителів. На місці школи XIII століття у 1543 році було засновано Князівське педагогіум. Школа існувала аж до 1667 року, коли через фінансові проблеми її було ліквідовано. На її місці виникло гімназія.
У XVIII столітті з ініціативи прусського короля Фрідріха Вільгельма I було прийнято рішення про перебудову школи в неокласичному стилі. У 1805 році школу об’єднали з міським гімназієм, утворивши Королівське Маріанське гімназію.
Протягом століть будівля неодноразово перебудовувалася. Після ліквідації Маріанського костелу в 1830 році було прийнято рішення про будівництво нової школи. Проектувальником будівлі був Скабелл, будівництво завершилося в 1832 році. Через два роки міська рада подарувала школі орган, а навколо будівлі висадили каштани та клени. Шкільна бібліотека налічувала близько 30 тис. томів і була найкраще укомплектованою в Поморській провінції.
Оскільки школа не могла вмістити всіх учнів, було прийнято рішення про будівництво нової споруди; після її зведення у 1869 році на вулиці Маріацькій було створено чотирикласну початкову школу, а згодом — приватні помешкання. Сьогодні в будівлі розміщується IX загальноосвітня ліцея.
Поруч із будівлею школи можна побачити залишки Маріацького костелу — два прольоти галереї, які з’єднували костел із будинками викладачів.
На стіні школи встановлено бронзову меморіальну дошку з таким написом: «18 травня 1944 року польські солдати 2-го корпусу під час Битви народів за Рим захопили Монте-Кассіно. У 40-ту річницю битви на честь переможців IX загальноосвітній ліцей у Щецині було названо Іменем Героїв Монте-Кассіно. 18 травня 1989 року».
Об’єкт було внесено до воєводського переліку пам’яток у січні 1985 року.

Королівська брама
Раніше ворота були частиною прусських укріплень, їх будівництво було завершено у 1728 році. Колись тут діяла художня галерея, а зараз тут розташована кав’ярня.
Королівські ворота — одні з двох міських воріт, що збереглися до наших днів із великої лінії укріплень Щецина. Споруда була зведена в 1725–1728 роках за проектом голландського архітектора Герхарда ван Валлраве. Королівські ворота — раніше відомі як «Anklamer Tor» — були зведені на місці колишніх Млинових воріт. Ця назва використовувалася до 1840 року, а з 1841 року ворота носять назву «Королівські» на честь їхнього засновника, короля Фрідріха Вільгельма I.
Як і у випадку з Портовими воротами, стіни споруди прикрашені скульптурами авторства Бартоломе Дамарата. На воротах можна побачити, зокрема, Марса з мечем і щитом, а також Геркулеса з палицею та левовою шкурою. Над проїздом розташовано панопліум зі щитом і прусським орлом, все це оточене ланцюгом Ордена Чорного Орла, а на вершині — корона. Королівські ворота прикрашені різьбленими елементами зброї, обладунків, щитів та прапорів.
Під час Другої світової війни, побоюючись руйнувань, оздоблення було демонтовано та заховано в лісі, а будівлю обросли плющем. Завдяки цьому споруда не зазнала руйнувань. Оздоблення, заховане в Арконському лісі, було знайдено в 1957 році та знову встановлено на воротах.
У 1994 році було проведено модернізацію споруди, у 90-х роках XX століття в будівлі розміщувалася художня галерея, а з 2000 року в брамі працює кав’ярня «Brama Jazz Cafe».
Об’єкт було внесено до воєводського переліку пам’яток у червні 1954 року.

Лапідарій у Кобилянці
Похоронне лапідаріум у Кобяланці є колишнім євангелічним некрополем. На кладовищі зібрано чавунні хрести, серед яких один увічнює пам’ять про польську жінку Владиславу Курдасінську, яка померла у 1915 році, з написом польською мовою: «Вічний спокій даруй їй, Господи». Лапідарій разом з іншими подібними об’єктами утворює немаркований маршрут «Шляхом лапідаріїв громади Кобиланка».

Морська академія у Щецині
Академія, яка продовжує традиції щецинських морських шкіл, діє з 1947 р. З 1968 р. вона розташовується в історичній будівлі на вул. Вали Хороброго.

Морський центр науки
Морський центр науки розташований на острові Лаштовня, навпроти Валів Хороброго. Інтерактивні експозиції спрямовані на стимулювання почуттів та набуття досвіду. Лейтмотивом є питання, пов’язані з морем, в центрі також проводяться освітні заняття в галузі природничих наук.

Музей регіональних традицій – філія Національного музею у Щецині
Музей регіональних традицій розташований у будівлі 20-х рр. XVIII ст., колишньої резиденції прусського короля Фрідріха-Вільгельма I. Тут представлені археологічні, етнографічні, старовинні та сучасні колекції мистецтва.

Музей сучасного мистецтва – філія Національного музею у Щецині
У будівлі, зведеній наприкінці XVIII ст., спочатку розміщувався штаб гарнізону Щецинської фортеці. Нині тут знаходиться Музей сучасного мистецтва, де представлені твори польського та зарубіжного мистецтва.

Мурал «Злоцієнецький 2017» у Злоцієнци
Автором остаточного проекту є д-р архітектор Радослав Барек у співпраці з Домініком Дзєдзіною.

Національний музей у Щецині
Головна будівля музею, розташована на вул. Вали Хороброго, є однією із найбільш презентабельних будівель міста. Вона була введена в експлуатацію у 1913 р. Тут зберігається одна із найбільших у Польщі колекцій пам’яток неєвропейських культур.

Озеро Брочино
Ось озера пролягає у напрямку північ — південь, воно має видовжену форму. Це невелике місцеве озеро з чистою водою, яке часто зариблюється Польським рибальським союзом. У водах Брочина мешкають такі риби, як, наприклад, короп чи амур. У північно-західній частині озера розташоване місце для купання з причалом.

Опера у Замку
З 1978 р. оперний театр функціонує у Замку поморських князів. Це одна із найважливіших музичних сцен міста. Крім постановки репертуарних вистав, тут організовуються й циклічні заходи, зокрема, Великий турнір тенорів.

Острів Лаштовня у Щецині
Назва «Лаштовня» (лат. Lastadia) походить від латинських слів lastagium, lestagium, lastadium. Вони позначали вагу вантажу. У XIV столітті «лашт» (last) став загальновживаною мірою вантажу, що перевозився суднами. За її допомогою також вказували кількість сипучих товарів, переважно зерна.
Знаючи етимологію назви, легко здогадатися про її призначення. Однак для портових цілей вона використовувалася вже з 1283 року. Спочатку острів був значно меншим. Можна сказати, що це була прибережна острівця навпроти сучасного Довгого мосту.
Сучасна Лаштовня лежала на шляху, що вів до Щецина з Дамбія. У згаданому 1283 році Щецин набув права на острів. Причиною придбання став динамічний розвиток торгового порту та пов’язане з цим збільшення товарообігу. Місту потрібні були нові території для розширення. На острові збудували дерев’яні набережні та причали для завантаження й розвантаження товарів. Не обійшлося також без перевантажувального крана, зерносховищ та складів для інших товарів.
Подальший динамічний розвиток порту спричинив захоплення ще одного острова. У джерелах XIV століття назвою «Лаштовня» вже позначаються всі острови на північ від Парниці. Окремі райони Лаштовні уточнювалися шляхом додавання до основної назви назви підприємства, наприклад, побудована в 1500 році верф «Лаштовня» (schippbuwer lastadie).
У XVII столітті Лаштовні визнали стратегічним пунктом, у зв’язку з чим її оточили земляними валами. Їх насипали вздовж сучасного Гданського бульвару та вулиці Владислава IV. У 1727 році було зведено кам’яні брами: Парницьку та Козьку. У XIX столітті фортифікації визнали непотрібними, тож їх було розібрано.
Нинішнє планування вулиць походить із першої половини XVIII століття і пов’язане з упорядкуванням території Лаштовні за часів правління прусського короля Фрідріха Вільгельма I. На рубежі XIX і XX століть XVIII-столічна забудова здебільшого була замінена новою, зведеною в стилі сецесії. Житлова криза призвела до того, що на острові, який до того часу був портовим, почали зводити багатоквартирні будинки для робітників. Також будувалися фабрики та виробничі підприємства, такі як цукровий завод (нині Підприємство цукрової промисловості «Гриф» С.А.).
Під час Другої світової війни Лаштовня зазнала бомбардувань під час регулярних нальотів союзників (1942–1944). Після війни Лаштовня була інтенсивно забудована компаніями, пов’язаними з морем. Тут розташовані, зокрема, «Польська морська судноплавна компанія», «Щецинська судноплавна компанія» та Митна служба. Частина об’єктів, зведених під час будівельного буму, наразі стоїть порожньою. Вони приваблюють культурні заходи, такі як вистави під відкритим небом чи музичні фестивалі.

Підземні траси Щецина
Найнижчий рівень щецинських підземель знаходиться п’ять поверхів під землею. Тут можна побачити старовинне бомбосховище – одне із найбільших у Польщі, яке може вмістити 5 тис. осіб, і відвідати виставку, пов’язану з Другою світовою війною, Холодною війною та часами Польської Народної Республіки.

Палац під Глобусом
У бароковому палаці на пл. Орла Бялего [pl. Orła Białego] нині розташована Академія мистецтв – вищий художній навчальний заклад. Тут також проводяться виставки, концерти та інші культурні заходи, доступні для широкої аудиторії.

Парафіяльний костел Успіння Пресвятої Богородиці
Будівництво костелу розпочалося у 1268 р. Спочатку він був дерев’яним, у наступні століття його перебудували, спорудивши цегляно-кам’яні стіни. У 1863 р. храм був знищений пожежею, перебудований в неоготичному стилі.

Пляж у Віхowie
Пляж розташований у селі Віхово на березі озера Маріановське. Він обладнаний пірсом у формі літери Т та навісом із лавками і столами.

Портова брама
Ця споруда в стилі бароко була зведена у 20-х роках XVIII століття. Це одна з двох міських брам, що збереглися до наших днів. Наразі тут розташовується Камерний театр.
Портові ворота — одні з двох міських воріт, що збереглися з лінії міських укріплень. Будівля в стилі бароко була зведена в 1725–1727 роках за проектом голландського архітектора Герхарда Корнеліуса ван Валлраве.
Зовнішні стіни пам’ятки прикрашені скульптурами французького художника Бартоломе Дамарта. З одного боку розміщено щит із монограмою короля Фрідріха Вільгельма, який профінансував будівництво споруди. У верхній частині споруди розміщено позолочений напис латинською мовою, який проголошує права Бранденбурзького краю на Помор’я та Щецин. Над написом зображено панораму міста та бога річки Одри. Ще вище розташований овальний щит, увінчаний короною з гербом Пруссії.
У першій половині XX століття перед воротами було зведено фонтан із необароковим пам’ятником богині Амфітріти. Під час Другої світової війни оздоблення було демонтовано та сховано в Арконському лісі. Наприкінці 50-х років XX століття оздоблення було знайдено та знову встановлено на воротах.
Раніше Портові ворота називалися Берлінськими воротами, оскільки дорога через них вела до Берліна. Сучасну назву їм було надано у 1945 році, щоб вона не асоціювалася з німецьким містом.
З 1976 по 2013 рік усередині Портових воріт працював магазин «Цепелія». З 2015 року будівля є резиденцією камерного театру.
Портові ворота були внесені до воєводського переліку пам’яток у червні 1954 року.

Пристань морського яхт-клубу «LOK Щецин»
Пристань розташована у південній частині озера Домбе, орієнтована переважно на моторні човни. Обладнана розетками та кранами, також є ресторан і магазин для поціновувачів вітрильного спорту.

Пристань яхт-клубу «Академічного спортивного товариства «Щецин»
Пристань, розташована у південній частині озера Домбе, працює вже 70 років, а сам яхт-клуб «AZS Щецин» є найстарішим вітрильним клубом у Польщі. У марині доступна система водо- та електропостачання, а також є зона для відпочинку.

Пункт ремонту велосипедів самообслуговування

Святиня Матері Божої Фатімської у Щецині
Санктуарій є однією з точок на маршруті паломницького шляху «Поморський шлях святого Якова». «Поморський шлях святого Якова» є одним із маршрутів у рамках Європейського культурного шляху «Шляхи святого Якова» та одним із яківських шляхів, що пролягають через Польщу

Спостережна вежа
Оглядова вежа розташована на навчальній стежці "Студницькі ласи" на території Дравського лісництва. Вежа була відремонтована у 2014 році, оскільки її технічний стан загрожував безпеці. Після ремонту поруч з оновленою спорудою встановили нові інформаційні щити, а також обрізали дерева, які заважали огляду лагун і птахів, що там оселилися. Поруч з вежею облаштовані туристичні об'єкти, є парковка для автомобілів, а також покращені під'їзні шляхи. Висота вежі становить 7 м.

Станція Щецин Головний
Головний вокзал у Щеціні, побудований у 1843 році, є одним із найстаріших вокзалів у Польщі. Під час Другої світової війни він зазнав значних руйнувань, але його вдалося відбудувати. Він обслуговує місцеві, внутрішні та міжнародні сполучення.
Залізничний вокзал Szczecin Główny знаходиться на території мікрорайону Nowe Miasto. Він розташований між вулицями Owocowa та Kolumba.
Залізничний вокзал Szczecin Główny є найважливішим вокзалом Шчецина і одним з найстаріших залізничних вокзалів у Польщі. У 1836 році в Берліні було прийнято рішення про будівництво Берліно-Шчецинської залізниці. У серпні 1843 року на станцію в Щеціні прибув перший поїзд з Берліна. У зв'язку з цим місце стало першим етапом ліквідації міських укріплень Форту Прус. У 1859 році станція була розширена і перетворена на транзитну. Близько 1900 року було збудовано будівлю вокзалу, яка під час Другої світової війни зазнала руйнувань. Однак її було відновлено, і вона існує до сьогодні. Щетинський залізничний вузол було електрифіковано в 1975-1980 роках.
Кінцевими станціями прямих сполучень є: Ангермюнде, Берлін-Гезундбруннен, Білосток, Білсько-Бяла Головна, Ченстохова Страдом, Хойна, Хошчно, Гдиня Головна, Голеніув, Грифіно, Каліш Поморський, Кам'янь Поморський, Катовіце, Кольобжег, Костшин, Кошалін, Краків Головний, Краків Пшашов, Кшиж, Кутно, Люблін, Любек Головний вокзал, Нойбранденбург, Ольштин Головний, Піла Головний, Познань Головний, Перемишль Головний, Жепін, Шверін Головний вокзал, Слупськ, Старгард Щецінський, Щецінек, Свіноуйсьце, Свіноуйсьце Порт, Устка, Варшава Східна, Вроцлав Головний, Закопане, Замость, Зелена Гура.
В межах вокзалу проходять залізничні лінії: Вроцлав Головний - Щецин Головний, Познань Головний - Щецин Головний, Щецин Головний - Тжебеж, Щецин Головний - Грамбов, Щецин Головний - Щецин Гуменце.
Залізничний вокзал Щецин Головний - відправлення, прибуття, інформація

Театральний осередок «Кана»
Історія центру починається з 1979 р., коли Зигмунт Дучинський заснував студентський театр «Кана». Нині, крім постановки вистав, тут також організовуються мистецькі та освітні заходи.

Філармонія ім. Мечислава Карловича
Сучасна будівля філармонії була побудована в 2014 р. Її вражаюча біла конструкція притягує погляд. На увагу також заслуговують просторі інтер’єри з двома концертними залами, які загалом можуть вмістити понад 1100 осіб.

Центр вітрильного спорту
У Центрі можна пришвартувати човни, тут проводяться заняття для дітей та підлітків. Також можна орендувати байдарку та організувати святковий захід – у Центрі є конференц-зал та кейтеринг.

Центр діалогу «Переломи» – філія Національного музею у Щецині
Один із виставкових павільйонів Національного музею у Щецині. Виставка присвячена важливим моментам поморської історії, починаючи з 1945 р. і від приєднання Щецина до складу Польщі.

Центр культурно-туристичної інформації у м. Щецин
Центр розташований у Замку поморських князів, має сертифікат Польської системи туристичної інформації у категорії чотири зірки. Працює цілий рік.

Центр туристичної інформації у м. Щецин
Центр розташований на пл. Жолнежа Польскего [pl. Żołnierza Polskiego], у скляному павільйоні в Алеї Кв’ятова [Aleja Kwiatowa]. Працює цілий рік.

Червона ратуша
Нова ратуша, також відома як Червона ратуша, була побудована в 1879 р. Її конструкція нагадує готичний стиль. Нині тут знаходиться багато установ, зокрема, Управління морського транспорту.

Щецин – Замок поморських князів
Брама, що веде у внутрішній дворик Замку поморських князів із нинішньої вул. Кусьнерської (ul. Kuśnierska).

Щецин – колишній Міський театр
Архівне фото Міського театру – у роки свого існування він вважався одним із найсучасніших об’єктів на території тодішньої Німеччини. Під час Другої світової війни він був у незначній мірі пошкоджений. Незважаючи на можливість відбудови, був знесений у 1954 р. З лівого боку можна побачити Костел святих Петра і Павла, а праворуч – вежу Замку поморських князів.

Щецин – тераси Валів Хороброго
Вид з однієї із терас на Валах Хороброго, раніше відомі як Тераси Хакена, названі так на честь надбурмістра Щецина, з ініціативи якого вони були зведені в 1902-1921 рр.