Парасольки в Полчині-Здрої
Парасольки в Полчині-Здрої — один із найхарактерніших символів міста та ексклюзивна прикраса пішохідної вулиці. Вулиця Грюнвальдзька, над якою розвішано понад 500 кольорових парасольок, стала справжньою візитівкою курорту та одним із найпопулярніших місць для фотографування в регіоні. За наявною інформацією, це була перша інсталяція такого типу в Польщі.
Щороку, з початком літнього сезону, відбувається урочисте відкриття «Чарівної вулиці», яке приваблює численних мешканців та туристів. Барвиста композиція парасольок створює неповторну атмосферу, спонукаючи до прогулянок, зйомки пам’ятних фотографій та відкриття для себе чарівності Полчина-Здроя. Це місце, яке захоплює своїми кольорами, надає місту виняткового характеру та надовго залишається в пам’яті відвідувачів.

2 buki zwyczajne czerwonolistne

Aleja 88 lip drobnolistnych

Amfiteatr w Złocieńcu

Berlinka - niedokończona autostrada

Browar

Buk pospolity

Buk pospolity odm. powcinana

Centrum Informacji Turystycznej

Daglezja

Dom Schliffenów

Gawroniec - miejsce postojowe

Grupa cisów pospolitych

Grupa drzew

Jezioro Krzemno

Kamienica przy ul. Konopnickiej 29

Kasztanowiec czerwony

Korkowiec amurski

Kościół parafialny pw. Matki Boskiej Częstochowskiej

Kościół parafialny pw. Narodzenia Najświętszej Maryi Panny

Kościół parafialny pw. św. Jerzego
Kościół został wybudowany w XIV w. prawdopodobnie na fundamentach pogańskiej świątyni. Kościół należy do gotyckich, specyficznych dla ówczesnych czasów, świątyń. Budowle te wiązano z cmentarzami lub szpitalami i lokowano poza obrębem murów miejskich, ponieważ uważano je za źródło chorób i epidemii. Według przekazów przy kościele św. Jerzego znajdował się szpital z kaplicą św. Jakuba, spalony w XVII w. Przy szpitalu zlokalizowane było również leprozorium (dom trędowatych). Kościół wielokrotnie ulegał pożarom. W latach 1870-1910 był rekonstruowany i odbudowany, wówczas też dobudowano kaplicę - zakrystię (prawdopodobnie na miejscu wcześniejszej).
Kościół jest orientowany, zbudowany z czerwonej cegły, na planie prostokąta, jednonawowy z prezbiterium zamkniętym trójbocznie. Nad dachem kościoła wznosi się wieża z dwuspadowym dachem ostrosłupowym, pokrytym dachówką ceramiczną. Okna świątyni są zakończone ostrołukowo, w oknach witraże. Po wojnie w kościele dobudowano nowy balkon, który negatywnie wpłynął na estetykę wnętrza kościoła. Do 1944 r. kościół służył jako kaplica cmentarna dla wyznania ewangelickiego. Kościół nie ma progów, jest więc dostępny dla osób niepełnosprawnych. Plac przykościelny jest zadbany, z licznymi krzewami. Na terenie tym znajduje się również zadaszenie, pod którym latem mogą być odprawiane msze, oraz budynek plebanii. Świątynia ogrodzona jest płotem.

Kościół parafialny pw. Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny

Kościół pw. Matki Bożej Anielskiej

Kościół pw. Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Marii Panny

Kościół pw. św. Michała Archanioła

Liśnica

Marina Solna Kołobrzeg

Miejska Informacja Turystyczna

Muzeum Oręża Polskiego w Kołobrzegu

Muzeum Ziemi Karlińskiej

Park zdrojowy w Połczynie Zdroju
Park zdrojowy w Połczynie Zdroju mieści się w bezpośrednim sąsiedztwie Uzdrowiska Połczyn. Występuje tu ponad kilkadziesiąt gatunków drzew i krzewów, a około 7 tys. okazów ma ponad 100 lat. Obok gatunków rodzimych rosną tu także gatunki egzotyczne, np. orzesznik gorzki czy sosna Jeffreya. W parku wyróżniają się dwie części: francuska i angielska.
Francuska” część parku powstała w latach 1836-1839. Park jest tutaj regularnie ukształtowany z symetrycznymi trawnikami, dywanami kwiatów i alejkami spacerowymi. Znajduje się tu też amfiteatr, zabytkowa pijalnia wody „Joasia” i zabytkowe, bądź odrestaurowane na podstawie przedwojennych zdjęć fontanny i wodotryski.
Angielska część parku jest młodsza i charakteryzuje się pagórkowatym ukształtowaniem terenu i swobodnym rozproszeniem zieleni. Wśród pagórków wije się rzeka Wogra, a oddzielone od niej groblą stawy parkowe, mostki i drewniane altany nadają tej części parku romantyczny charakter.
Na południowym krańcu parku znajduje się zalew "Połczyn Zdrój". Idąc wzdłuż jego zachodniego brzegu do sanatorium "Borkowo" mijamy charakterystyczne wzniesienia "Trzy Garby", na zboczach, których przed wiekami uprawiana była winorośl. Miejsce to ma dla miasta znaczenie symboliczne - jest uwiecznione w herbie Połczyna Zdroju.

Park Żubra

Parsęta

Platany klonolistne

Pomnik Marszałka Józefa Piłsudskiego

Pomnik Poległych w Walkach o Kołobrzeg

Punkt Informacji Turystycznej

Radew

Staromiejski układ urbanistyczny

Winnica Wine&Tennis

Wyspa Biskupia w Karlinie

Будинок власника фабрики на вул. Кошалінській, 94
Житловий будинок датується кінцем XIX століття. Раніше будівля належала власнику фабрики Maschinenwerk Körlin GmbH. Це споруда в еклектичному стилі, цегляна, з фахверковою конструкцією, заповненою кермазитовим заповнювачем на вапняно-цементному розчині. Зовні конструкція обшита дошками та облицьована темно-сірим гранітним сланцем «лускою». Будинок зведено за планом нерегулярного, дещо розчленованого прямокутника. Будівля має ризаліти та веранди. Будинок — одноповерхова споруда з корисним горищем та підвалом. Його покриває двосхилий дах, у якому над фасадним ризалітом розташована виступна частина. У 1936 році будинок було розширено. Тоді добудували прекрасну веранду. Добудова зведена з керамічної цегли та оштукатурена. У добудові розміщено сходову клітку. Ззовні будинок виглядає велично. Увагу привертає красива, багата віконна столярка білого кольору. Віконні прорізи обрамлені декоративною оправою, що складається з псевдопілястр, консолей, волют, плакеток та псевдобалок. Інтер’єр будинку має дві з половиною частини, з внутрішнім коридором та представницькими кімнатами з фасадної сторони. Після війни у будівлі облаштували комунальні квартири.

Військове кладовище
Це дуже різноманітне в архітектурному плані кладовище, на якому поховано майже 2 тисячі жертв Другої світової війни. Відвідувачі прогулюються зручними алеями між польовим вівтарем і гравійною площею, макетом битви, пам’ятниками та солдатськими могилами. У боях за Колобжег, що тривали з 4 до 18 березня 1945 року, загинуло 1450 польських солдатів і кілька сотень радянських — наводяться цифри від 250 до 400. Дата заснування військового кладовища збігається з датою відкриття Пам’ятника «Весілля з морем» — 1963 рік. Спільним є також автор оформлення обох цих місць — скульптор Віктор Толкін. Це був час, коли мешканці Колобжежа переорієнтовувалися на розвиток міста як курорту та прибирали сліди війни, які тоді ще були всюди. Водночас було відомо, що цей лише двотижневий березневий епізод в історії міста 1945 року назавжди залишиться в історії як одна з найважливіших подій і потребує увічнення. У 1963 році на цей військовий цвинтар, як його досі в народі називають: «на Зеленієві», були ексгумовані останки солдатів, які до того часу були розкидані по маленьких кладовищах і в поодиноких могилах по всьому місту та в околицях Колобжега. Найбільший такий цвинтар було облаштовано одразу після війни біля маяка. На ньому спочивали переважно червоноармійці. Свій сучасний вигляд військовий некрополь набув у 1980 році за проектом кошалінського скульптора Зигмунта Вуйка. Саме тоді, по той бік від існуючого з 60-х років Пам’ятника Слави, що вирізняється щитом із двома Грюнвальдськими хрестами, було облаштовано площу з польовим вівтарем та встановлено Пам’ятник-саркофаг «За польський Колобжег», а перед ним — бронзову макетну модель, що зображує рухи тактичних підрозділів та мініатюри будівель — найважливіших точок вуличної битви в березні 1945 року. Цвинтар розширюється й донині. Ексгумовані тіла солдатів у 13 масових могилах та 2 окремі могили героїчної підпоручиці Емілії Гєрчак і майора Константина Кліменки — Героя Радянського Союзу — вже не є єдиними. Зліва від вівтаря облаштовано ділянку для семи солдатів Армії «Помор’є» — військовополонених, яких взяли в полон у вересні 1939 року і які померли в лазареті в тодішньому німецькому Колобжезі. Поруч розташовано місце поховання солдатів Армії Крайової. На протилежному боці площі розташована ділянка для ветеранів війни, а за нею — ділянка для засланців із Сибіру та інших жертв радянських переслідувань, які після війни оселилися в Колобжецькому повіті. Є також дві могили німецьких льотчиків, тіла яких було знайдено в 1991 році в уламках літака Focke-Wulff 190, що розбився біля входу в порт. Уламки літака та особисті речі пілота й механіка зберігаються в Музеї польської зброї.
Не всі прізвища, що фігурують на надгробках масових поховань, відповідають дійсності, оскільки через роки було важко ідентифікувати людські останки, які не мали так званих «несмертників».
Біля головної частини кладовища розташоване місце поховання учасників боїв за Колобжег, під Леніно та на Західному фронті, зокрема під Монте-Касіно. Незважаючи на колишні суперечки, ветерани у Колобжегу утворили єдину організацію, що об’єднує учасників боїв на всіх фронтах. Доки живий останній учасник Другої світової війни, військове кладовище в Колобжегу буде розширюватися.
Для будівництва польового вівтаря використали каміння з церкви святого Георгія, за яку точилися кровопролитні бої. Церква, хоч і не була повністю зруйнована, але, як на тодішні колобжезькі стандарти, збереглася в цілком хорошому стані, проте після війни її розібрали.
Біля ділянки сибірських засланців розташована стіна пам’яті жертв радянських таборів «Голгофа Сходу», а також ділянка справжніх залізничних колій, що нагадує про страждання вивезених на схід.
Значний вплив на вигляд військового кладовища має доглянута зелень, якої тут не бракує. Військове кладовище, як і все міське кладовище, перебуває під опікою товариства «Міська зелень».

Велосипедний лічильник Toporzyk

Висока (Полчинська) брама
Ворота були зведені разом із оборонними стінами у XIV столітті. Споруда збудована з цегли на кам’яному фундаменті, має прямокутну форму в плані та гостроарковий проїзд. Ворота мають два поверхи і накриті чотирисхилим коньковим дахом. Ця брама є однією з двох, збудованих у той час. Другою була Млинська брама, яка сьогодні вже не існує. Цікавим є те, що кожен з фасадів брами отримав різні архітектурні рішення. Висота брами становить 10,3 м. Її сучасний вигляд є результатом численних перебудов. До кінця XIX століття брама слугувала міською в’язницею та житлом доглядача. З 1924 року її використовувало Регіональне музей. Цікаво, що в арковому склепінні проїзду воріт, якщо дивитися з боку міста, можна побачити вмуровану металеву стремено. За легендою, це стремено командира загону зі Швідвіна, захоплене мешканцями Білогорда в «битві за корову», що відбулася 1469 року між білогордянами та мешканцями сусіднього Швідвіна. Наразі в стінах Брами розташована Художня галерея. Там проводяться численні виставки місцевих та інших художників, а також заняття та майстер-класи з живопису та малюнка для дітей та молоді. Галерея має два поверхи. На першому поверсі облаштовано офісну частину, а на другому та третьому поверхах — виставкову частину. На жаль, об’єкт не пристосований для людей з інвалідністю.

Дворянський парк
Дворянський парк у Добіні було засновано у другій половині XIX століття; ймовірно, його перебудували у 30-х роках XX століття. Парк виконаний у натуралістичному стилі. Площа парку становить 1,5 га. Парк оточував маєток та господарські будівлі, яких сьогодні вже не існує. У структурі парку виділяється галявина, розташована біля колишнього маєтку, на околицях якої висаджено декоративні дерева, зокрема ясен звисаючий, липи, берези, ялини, а також снігульники та спориш. У західній частині парку розташовувався сад, захищений шпалерами з ялин. Сьогодні він використовується як пасовище. Парк не використовується. Планування парку нечітке. Прогулянкові алеї заросли. Деревостан парку складають хвойні дерева, зокрема ялина звичайна, а також листяні дерева, зокрема: береза бородавчаста, бук звичайний, дуб шипуватий, граб звичайний, горобина звичайна, ясен високий, яблуня, каштан білий, клен явор, клен звичайний та липа дрібнолиста. Тут також зустрічаються такі чагарники, як: бузина чорна, плющ звичайний, ліщина, бузок, малина, смородина, спориш, жасмин та глід. Загалом у парку налічується понад 130 дерев. Найстаріші з них мають вік 80–90 років. На особливу увагу заслуговує ясен висячої форми з обхватом 210 см. Парк відкритий для відвідувачів, тут можна прогулюватися.

Добіно — місце відпочинку

Залізничний міст через Радвію
Залізничний міст через Радвію в Карліні — одна з найцікавіших архітектурних пам’яток регіону. Він є окрасою міста та невід’ємною частиною пейзажу Карліна. Міст було збудовано у 1859 році. Церемонію відкриття мосту вшанував своєю присутністю сам Вільгельм I, регент і майбутній німецький імператор. Черезміст пролягала залізнична лінія Старгард — Кошалін — Колобжег. На той час міст був справжнім інженерним подвигом у галузі мостобудування, про що свідчить детальний опис його конструкції, опублікований у тогочасному німецькому інженерному журналі, що виходив у Берліні, — «Журнал будівельної інженерії». Довоєнні мешканці Карліна називали міст «Bogen», тобто «арки». Міст дуже величний, збудований із червоної цегли, з п’ятьма арками. Найкраще він виглядає, якщо дивитися на нього з каякової пристані в Карліні.

Містобудівна структура Старого міста
У Чаплінку до наших днів збереглося історичне планування Старого міста XIII століття. Його походження сягає початку нашої ери. Тоді в цих околицях мешкали готи, а після них тут оселилися слов’яни. Згідно з літописами, у XII столітті місцеве укріплення було спалене Болеславом Кривустим, а навколишні землі приєднано до його князівства. Подією, яка визначила сучасний вигляд міста, стало запрошення великопольським князем Пшемиславом II лицарів Ордену Храму Єрусалиму (темплієрів). Це сталося восени 1286 року. Відомі своєю підприємливістю тамплієри швидко перетворили скромне рибальське поселення на динамічно розвиваючийся град, який отримав назву «храмний». Близько 1290 року Чаплінек отримав міські права. Тоді було прокладено характерну сітку перпендикулярно перехресних вулиць із центрально розташованим ринком, яка видно й донині. Міщани, що збагачувалися на ярмарках, які відбувалися в місті, будували пишні будинки, які, на жаль, не збереглися до наших часів. У XVI столітті Чаплінек переживав свій розквіт. На жаль, у XVI столітті місто спустошували величезні пожежі, а в XVII і XVIII століттях — Тридцятирічна та Семирічна війни. Хоча щоразу місто піднімалося з колін, енергія витрачалася на відбудову, а не на розвиток. У зв’язку з цим Чаплінек не відіграв провідної ролі в історії регіону. Певне поліпшення статусу міста настало лише після прокладення до міста залізниці, мощення вулиць та запуску газової мережі. На жаль, внаслідок подій Другої світової війни Чаплінек зазнав значних руйнувань. Увесь комплекс Старого міста було внесено до реєстру пам’яток архітектури.

Місце відпочинку

Місце відпочинку з тренажерним залом і спортивним майданчиком Zajączkowo
Чудове місце для перепочинку під час велоподорожі!
Поруч із альтанками збудували нове приміщення громадського центру! Завдяки вирівнюванню території тут також з'явився великий і зручний майданчик для паркування автомобілів, з якого дуже зручно вирушати на дослідження знаменитого Старого залізничного маршруту (Stary Kolejowy Szlak).
Що на вас чекає:
Активний відпочинок: Нове баскетбольне кільце та безкоштовні м'ячі для різних видів спорту (не потрібно брати свої!).
Зручності: Комфортні навіси та затишне місце для відпочинку.
Історична цікавинка: Місцева вбиральня була облаштована на базі збереженої інфраструктури довоєнного залізничного вокзалу в Зайончково!

Місце для відпочинку та туристичний навіс

Міська ратуша
Історична, а також нинішня резиденція міської ради — це друга за розмірами та величчю пам’ятка Колобжега після базиліки. Безперечна окраса Старого міста, яку охоче увічнюють на фотографіях та листівках. Хоча будівля нагадує шотландський оборонний замок (і це справедливо, адже архітектор шукав там натхнення перед створенням проекту), вона ніколи не виконувала військових функцій. Він не такий старий, як можна було б очікувати в місті з тисячолітньою історією. Будівля з червоної цегли була зведена в 1829–1832 роках у неоготичному стилі за проектом архітектора Карла Фрідріха Шінкла, відомого не лише в Німеччині. Колобжег тоді потребував нової ратуші, оскільки попередня згоріла в липні 1807 року під обстрілом наполеонівських військ, що облягали місто. Від зруйнованої споруди XIV століття залишилася лише частина підвалів та північно-західний кут — з боку сучасної районної адміністрації. Відмінності між готикою та неоготикою помітні неозброєним оком: цегла, вікна та кам’яні колони дещо відрізняються.
З висоти пташиного польоту будівля нагадує букву «С», відкриту з південного боку. З фасаду, піднявшись сходами, можна потрапити у внутрішній дворик, де розташовані головні двері та два входи до крил ратуші. У центрі височіє годинникова вежа з гербом міста та емблемою Польщі. З ратуші лунає міський гейналь. Його можна почути о 9.00, 15.00 та 18.00. У 2014 році в підвалах було відкрито міський музей «Patria Colbergiensis», створений на основі приватної колекції закоханого в місто Роберта Мазярза. Експонати він роками збирав на аукціонах по всьому світу у відомий лише йому спосіб, аж поки не утворилася колекція, яка вже не вміщається в його будинку. Він вирішив за власний кошт організувати музей і поділитися своєю пристрастю з іншими. Музей сусідить із музичним рестораном «Адабар», який вже багато років займає підвали з прекрасними склепіннями, що старші за саму будівлю, оскільки є залишками старої ратуші.  У ратуші розташовані офіс міської ради, відділ реєстрації актів цивільного стану, галерея сучасного мистецтва, деякі відділи міської адміністрації та туристична інформація. У історичній концертній залі відбуваються урочисті заходи.
Історична будівля займає центральне місце на площі, оточеній кам’яницями так званої «нової старої частини міста» з магазинами та закладами харчування. Перед ратушею монетний майстер карбує ювілейні монети, а з 2015 року тут також стоїть ганебний стовп, але лише як атракція для туристів.
У минулому справжній ганебний стовп знаходився ззаду ратуші. Турист має привід підійти туди через постать Якуба Адебара, про якого донині ходять легенди. Перш ніж розпочати розповідь про цього юнака, варто озирнутися, чи немає поблизу неповнолітніх, адже тут переплітаються драматичні політичні, сенсаційні та любовні сюжети першої половини XVI століття.
1524 рік у Колобжегу минув під знаком повстання цехів проти міської ради, в якій домінували патриції. У вересні на чолі протестувальників став Якуб Адебар, і нікого не бентежило те, що він сам був патрицієм і радником. Якуб був сином бургомістра і в майбутньому розраховував успадкувати цю посаду, але до того часу хотів вирішити сімейну, навіть поколінну суперечку з домінуючою в Раді родиною Шліффенів. Тож він спровокував повстання й домігся ослаблення міської ради таким чином, що 48 представників цехів утворили нібито другу палату, яка також мала право висловлюватися у справах, що стосувалися Колобжега. Патриції втратили монополію на владу, відтоді враховувалися результати голосування в обох радах. Боротьба за вплив на цьому не закінчилася. Якуб уклав угоду з єпископом Каменського Еразмом фон Мантеуффлем і почав представляти його інтереси. Протилежний табір розцінив це як державну зраду. У результаті амбітного місцевого політика було заарештовано, а між Різдвом і Новим роком йому відрубали голову... Драматизм цих подій дещо пом’якшують перекази, згідно з якими Яків прожив коротке, але зате яскраве життя. Кажуть, його цікавили не лише справи та політика, а й нестримні пристрасті до жінок. І саме його подвиги як коханця, чий шарм впливав як на незаміжніх, так і на заміжніх жінок, мали стати справжньою причиною арешту та страти молодого Адебара. Як було насправді?
Одна з колон ратуші, та, біля якої знаходився міський ганебний стовп, називається «колоною Адебара», оскільки на ній витесано маскарон — обличчя легендарного лідера міського повстання та тогочасного Казанови. Варто її знайти, нахилитися, щоб знизу розгледіти викарбувані в кам’яній головці колони очі, ніс і рот. Ті, хто прагне щастя в коханні, гладять це обличчя й мріють. Одне можна сказати напевно: колона з викарбуваним обличчям Адебара вціліла під час пожежі Наполеонівської війни, і коли вся ратуша згоріла, саме ця її частина вціліла. Вціліла й легенда...

Міська ратуша
Ратуша у Злоценці розташована на ринковій площі та була збудована у 1833–1863 роках на місці попередніх споруд, що виконували цю функцію. Будівля, яку ми бачимо сьогодні, з’явилася завдяки зусиллям тодішнього мера міста Кароля Ленца. Спочатку будівля була резиденцією міської ради, суду та відділу реєстрації актів цивільного стану. Перед Першою світовою війною його було перебудовано, в результаті чого на фасаді ратуші з’явився герб Злоценця, який можна побачити й донині. Це білий замок із двома вежами, а над ним — сокіл; усе це зображено на блакитному тлі. Після війни там розміщувалися військові органи влади та Управління безпеки, однак така ситуація тривала недовго, і ратуша знову стала резиденцією міської влади та виконує цю функцію донині.
Ратуша — це будівля, зведена за прямокутним планом, що має два поверхи, розділені карнизами. Вона накрита чотирисхилим дахом з кількома мансардами. На кутах видно бунірування. Головний вхід до будівлі розташований зі східного боку, до нього ведуть сходи з кількох сходинок. Посередині розташований вузький ризаліт, увінчаний напівкруглим виступом із гербом міста в центрі. У північно-західній частині розташована прибудова з напівкруглим дахом.
Наразі будівля є штаб-квартирою міської ради, тому огляд її зсередини обмежений.

Маєток і маєтковий парк
Дворянський парк у Рябіні було засновано в середині XIX століття. Парк виконаний у ландшафтному стилі. Площа парку становить 4 га. У західній частині парк обгороджений кам’яно-цегляною стіною. Деревостан парку численний і різноманітний. Переважно тут ростуть клени, дуби, каштани та буки. Планування парку втратило чіткість і є нечітким. Існуючі прогулянкові доріжки були прокладені нещодавно мешканцями Робіна. Парк оточував маєток. Будівля маєтку збереглася донині і є типовим дворянським маєтком зі скромною архітектурою. Будівля зведена на прямокутному плані. На осі фасаду розташований ризаліт, увінчаний виступом у даху. Виступ завершується трикутним тимпаном. З фасаду до входу в будівлю ведуть сходи через дерев’яну веранду. Дах будівлі — двосхилий. Біля парку є ще одна будівля, що заслуговує на увагу, — палац початку XX століття. Садибу можна оглянути ззовні, а парком можна вільно прогулюватися, він відкритий для відвідувачів.

Млин у Карліні
Найдавніші згадки про млин датуються 1748 роком. Найкращий період для розвитку Карлінських млинів припав на час управління сім’єю Фішер. Млин був технологічно пов’язаний із сусіднім зерносховищем, розташованим по той бік річки. Рушійною силою млина були води річки Радев (на висоті мосту на дорозі в напрямку Білогорду), що накопичувалися й спрямовувалися каналом «Млинівка».
Карлінські млини відігравали неабияку роль в економічній історії міста. Тому варто простежити їхню діяльність протягом останніх трьох століть, щоб детальніше ознайомитися з розвитком цієї галузі ремесла в місті, а також із перетвореннями, що відбувалися на вулиці Щецинській, де вони були розташовані.
До сьогодні збереглася одна будівля, в якій досі знаходяться оригінальні жолоби для зерна та борошна, а також історичні турбіни для вироблення електроенергії, які, використовуючи силу потоку річки Млиновки, й досі перетворюють воду на електроенергію. Наразі млин перебуває у приватній власності та виконує функцію гідроелектростанції.

Морський маяк у Колобжегу
Це історичний навігаційний об’єкт, а водночас оглядовий майданчик і туристична пам’ятка. Це також один із символів Колобжега.
Вперше у Колобжегу запалили світло, що вказувало суднам шлях до порту, у 1666 році. Завдяки маяку розташування колобжезького порту видно з моря майже з 30 кілометрів. Він входить до єдиної системи разом із маяками в Гонсках на сході та Нехорзі на заході. Оптичний прилад із 20 лампами потужністю 200 Вт кожна розміщений на висоті 36,5 м. Висота самої вежі, зведеної на місці історичного форту XVIII століття, становить 26 м. На вершину ведуть 110 кручених сходинок — у першій половині цегляні, що спірально піднімаються у вузькій сходовій клітці навколо стрижня, а далі — металеві, що проходять усередині вежі.
Нинішній маяк замінив попередній, зруйнований під час Другої світової війни. Він був зведений у 1945 році воїнами Червоної Армії як пам’ятник перемозі цих військ над гітлерівськими військами. Спочатку на її вершині була п’ятипроменева зірка та напис російською мовою, що прославляв військові подвиги 1941–1945 років. Біля підніжжя маяка тоді розташовувався військовий цвинтар. Згодом, під час чергових ремонтів, її поступово позбавили ідеологічних елементів.
Велику історичну цінність має форт, на даху якого зведено вежу маяка. Сам факт, що вона здатна витримати її вагу, свідчить про міцність цієї оборонної споруди 1770–1774 років. Триповерхова споруда, на найнижчому рівні якої донині діє артезіанське джерело прісної води, слугувала для оборони порту. Це джерело накрите прозорою плитою і розташоване в тій частині підземелля, яку займає Музей мінералів. У другій частині підвалів розміщений культурно-розважальний музичний заклад. На антресолях усередині вежі розташовані морські виставки та кіоски з сувенірами

Мурал «Злоцієнецький 2017» у Злоцієнци
Автором остаточного проекту є д-р архітектор Радослав Барек у співпраці з Домініком Дзєдзіною.

Озеро Брочино
Ось озера пролягає у напрямку північ — південь, воно має видовжену форму. Це невелике місцеве озеро з чистою водою, яке часто зариблюється Польським рибальським союзом. У водах Брочина мешкають такі риби, як, наприклад, короп чи амур. У північно-західній частині озера розташоване місце для купання з причалом.

Океанаріум у Колобжегу
У дворівневому океанаріумі в Колобжегу можна помилуватися широким асортиментом прісноводних і морських тропічних видів риб (акули, скати, мурени, крилатки, пухирці), коралів, анемонів, а також ознайомитися з підводною флорою. Представлені екземпляри походять із Червоного моря, Тихого та Індійського океанів. Співробітники також проводять освітні заняття для організованих груп. Дітям до 2 років — вхід безкоштовний

Підводна електростанція в Рощіні
Росцінська гідроелектростанція була побудована в 1935-1936 роках в Німеччині за проектом німецького інженера Арно Фішера, використовуючи оригінальну ідею приховування всієї електростанції під водою, вона діяла до 1944 року, а після війни до 1950-ті рр. Це була перша в світі підводна електростанція. Під час війни електростанція не була зруйнована, гідротехнічне обладнання працювало. У гідротехнічному сенсі Росцінська електростанція була порогом, який перегороджував воду в руслі річки. У розширеному руслі річки розташували перегородку з переливною частиною, донним випуском і проточною електростанцією. Електростанція працює без утримання.
У 1973-1975 роках електростанція була модернізована Zakłady Energetyczne в Кошаліні. Два прототипи проточних турбін, розроблені проф. Кшижановського з Гданського університету, а генератори були розміщені під турбінами за допомогою приводу через клинові паси. Отримане виробництво енергії, як середнє значення за останні багато років, становить 1000 МВт-год на рік.
Ще одна модернізація була завершена в 2014 році: дамба була значною перешкодою для риби. Серед іншого це перешкоджало міграції. лососевих до нерестовищ, розташованих вище за течією. Гідротехнічна частина електростанції повністю реконструйована, отримала повністю нове обладнання та працює в безремонтному режимі. Також була створена нова рибна драбина.
Історична турбіна потрапила до Карліно завдяки люб’язності ENERGA Hydro Sp. z o. o. і її можна побачити перед Регіональним центром туризму та спорту в Карліно.
За кілька кілометрів вниз по Парсенті, біля нинішньої обійстя Карліно, у лісі можна знайти недобудовану споруду сестринської підводної електростанції. Після модернізації електростанції в Рощіні це єдине місце, де можна побачити цю цікаву споруду.
Технічні дані:
Турбіна:
тип: Каплан
Компанія: Escher Wyss
рік побудови: 1935
Німецького виробництва
обертів/хв: 250
конструктивна система: трубчаста
встановлена ​​потужність: 120 кВт
Генератор:
Компанія: Dolmel
вага: 2900 кг
напруга генератора: 0,4 кВ
напруга збудження: 0,05 кВ
рік побудови: 1975
Польське виробництво
обертів/хв: 500

Палац
Палац було зведено у 1924 році. Він побудований за нерегулярним планом у стилі еклектики. Двоповерхова будівля особливо цікава з боку парку. Увагу одразу привертає розташована по центру кругла вежа з балконом, що спирається на дві колони. Шарму додають сходові клітки, збудовані у крилах будівлі. Палац оточує парк з під’їзною алеєю. До 1939 року палац часто змінював власників. Останній із них загинув у концентраційному таборі.
У 1939–1945 роках палац використовувала молодіжна організація, пов’язана з нацистською партією, — «Гітлерюгенд». Після війни маєток виконував різні функції. Наразі тут розташований Салезіанський молодіжний виховний центр «Будинок молоді».

Палац і садиба
Парк було засновано одночасно з будівництвом палацу, яке відбувалося у 1851–1853 роках. Тоді й виник сад у англійському стилі площею близько 22 гектарів із під’їзною алеєю, який існує й донині. З 1972 року в палаці розміщується Спеціальний навчально-виховний центр, у зв’язку з чим огляд палацу та парку обмежений.

Порохова вежа (також відома як «порохова»)
Фітильна вежа була збудована у XIV столітті. Це готична споруда, що залишилася від середньовічних оборонних мурів міста. Це єдиний елемент середньовічної оборонної системи Колобжега, який зберігся до наших днів.
Вежа зведена на прямокутному плані. Це чотириповерхова споруда з горищем і підвалом. Дах вежі покритий червоною черепицею. Фасад прикрашений п’ятьма вертикальними лізенами, у яких розташовані віконні ніші, за винятком південного фасаду, де замість вікон знаходяться стрілецькі отвори. На першому поверсі розташований вхідний портал із замурованою гостроарковою частиною та неоготичним вікном. Вежа межувала з ровом.
Нині вежа називається пороховою, проте насправді це була фітільна вежа. Автентична порохова вежа була зруйнована внаслідок вибуху, що стався 3 травня 1657 року. У будівлю, де зберігався порох, влучила блискавка, що спричинила потужний вибух. Порохову вежу більше не відбудували, а після 1945 року так стали називати вежу з запальним шнуром.
Наразі вежа перебуває у приватній власності, її можна оглянути ззовні. Будівля потребує ремонту.

Прогулянкова набережна в Колобжегу
Прогулянка над водою по дошках — це одна з обов’язкових атракцій під час перебування в Колобжегу. Після капітального ремонту у 2014 році дошки вже не дерев’яні — нові виготовлено з пластикового композиту. Ремонт був давно очікуваним, адже залізобетонний пірс довжиною 220 метрів було введено в експлуатацію у червні 1971 року і з того часу він піддавався лише косметичним ремонтам. Прогулянки та відпочинок на лавках — це само собою зрозуміло, а влітку тут також можна розставити шезлонги. На кінці пірсу, на двох рівнях, розташовані тераси площею 620 квадратних метрів, а в сезон тут працює заклад харчування. У водоймі туристи можуть кидати монети «на щастя» та як знак того, що вони повернуться сюди. З пірсу відкривається прекрасний вид на пляж Колобжеска, парк і порт. Під час штормів атракцією стають хвилі, що заливають споруду та розбиваються об бетонну конструкцію на кілька метрів у висоту. Спроби організувати екскурсійні рейси з кінця пірсу незабаром закінчилися невдачею — у цьому місці занадто мілко. Моло відкрите цілодобово, цілий рік, незалежно від погоди. Світильники розміщені по всій довжині з обох боків прогулянкової доріжки. Велике враження справляє кольорове підсвічування, встановлене у 2015 році. Тут діє заборона стрибати у море. За сприятливих обставин до кінцівки пірсу можна дістатися по воді, але лише тоді, коли немає хвиль, а дно має відповідну форму — що буває нестабільним і змінюється з дня на день, залежно від морських течій. У 2012 році Колобжецький пірс був визнаний користувачами порталу onet.pl найромантичнішим місцем у воєводстві.

Пункт ремонту велосипедів самообслуговування

Пункт туристичної інформації в Карліно
Туристично-інформаційний центр у Карліно працює в структурі Відділу промоції та економічного розвитку мерії міста. Окрім вичерпної інформації про визначні пам'ятки муніципалітету Карліно та найближчих околиць, туристи можуть безкоштовно отримати в Центрі листівки, карти, папки та путівники. Працівники Центру також надають інформацію про місцеві культурні та спортивні події та заходи. Крім того, ви можете отримати інформацію про заклади розміщення та харчування в околицях Карліно. Інформацію про існуючі пішохідні та велосипедні маршрути в регіоні можна отримати тут.
У літній сезон (01.06-31.08) на пристані для веслування на байдарках і каное "Wodnik" (вул. Надбжежна, 1) працює також інформаційний пункт, який відкритий щодня з 10.00 до 18.00.
Інформація надається польською та англійською мовами.

Рекреаційний майданчик на вул. Конопницької
Лауреат конкурсу «Найкращий громадський простір Західно-Поморського воєводства 2016 року». Характерною рисою цього місця є фонтан у формі кола з трьома пожежниками в натуральну величину, відлитими з бронзи, що нагадують про вибух нафтової свердловини у 1980 році. Тут також розташований дитячий майданчик у формі корабля та криті лавки зі столами.

Ринок у Білогорді

Ринок у Чаплінку
Ринок у Чаплінку зачаровує своєю затишною чарівністю та атмосферою маленького поморського містечка. Оточений старовинними кам’яними будинками, він є серцем міста та місцем зустрічей мешканців і туристів. Прогулюючись ринком, можна відчути виняткову атмосферу історії, яка гармонійно поєднується з красою навколишньої природи Дравського озерного краю. Це місце, де варто зупинитися на хвилинку, сісти в кав’ярні та спокійно насолодитися неповторним колоритом Чаплінка.

Склад
Будівля зерносховища датується кінцем XIX століття. Зерносховище — це будівля з фахверково-цегляною конструкцією, виконана в неоготичному стилі. Він є одним із характерних елементів міста. Його зображують на більшості гравюр, картин та листівок. Будівля зерносховища має чотири поверхи, розміри 47,5 × 13 м, і покрита високим двосхилим дахом. Будівля не оштукатурена. Споруда зведена за прямокутним планом. Перший поверх, встановлений на кам’яному цоколі, зведений із керамічної цегли. Стіни верхніх поверхів побудовані за фахверковою конструкцією з цегляним заповненням. Каркас будівлі має у кутах та посередині стін розпірки.  На конструкції видно теслярські знаки. Дерев’яні елементи будівлі з’єднані прямими або похилими пазами та замками із зачепленням. У фронтонах двосхилого даху розташовані так звані вітрозахисні отвори. Над дахом височіє неоготична вежа. Усередині зерносховища збереглися балкові перекриття та два ряди стовпів із підтяжками. Після війни будівлею керувало Державне сільськогосподарське господарство, яке призначило зерносховище для зберігання зерна. Воно використовувалося до 1989 року.
Наразі зерносховище перебуває у приватній власності. Власник планує облаштувати там готель, який стане частиною більшого комплексу, до складу якого увійдуть усі споруди в околицях Біскопської острова. Наразі об’єкт можна оглянути ззовні, вхід на його територію заборонено. Будівля чекає на капітальний ремонт та пристосування до нових потреб.

Славоград
Гродзисько Славоград — це етнографічний заповідник, який досі вирує життям. На його території можна не лише побачити старовинні споруди, а й по-справжньому перенестися в часи раннього середньовіччя. Це місце пропонує відвідувачам можливість ознайомитися, зокрема, з архітектурою, костюмами, ремеслами та релігією. На території етнографічного заповідника облаштовано загони для тварин та сади, де вирощують лікарські трави. Середньовічні воїни запрошують відвідувачів взяти участь у різноманітних іграх, таких як метання сокири та спису, стрільба з лука, перетягування каната, бої на мечах. Жінки, у свою чергу, проводять кулінарні майстер-класи, на яких можна, наприклад, спекти власні коржі. Крім того, у Славогроді організовуються майстер-класи, заходи та історичні проекти, у яких можуть взяти участь усі бажаючі.

Старе місто
Старе місто в Карліні є його центром. Тут розташовані ратуша, церква та кілька історичних будинків. Нині ринок називається площею Івана Павла II.
Зовнішній вигляд старого міста змінювався протягом століть. Зокрема, зміни зазнала будівля Карлінської ратуші. Свідком історії Карліна є також костел 1510 року. Цікаву історію має також будинок на вулиці Площа Івана Павла II, 17, який називають «будинком Наполеона». Назва вводить в оману, адже історія цього місця не має жодного стосунку до Наполеона. Однак тут дислокувався один із генералів імператора — генерал Парма.

Топорчик, місце для зупинки та обслуговування велосипедистів
Місце для зупинки та обслуговування велосипедистів, дитячий майданчик біля відпочинкової галявини, навіс та місце для багаття.