Залізничний етнопарк у Любіані
Приватний залізничний етнографічний музей, створений паном Ришардом Квечинським.

BOK Muzeum Regionalne w Barlinku

Buk pospolity

Centrum Informacji Turystycznej

Dom przy ul. 1 Maja 16

Drzewko Przyjaźni

Izba Historyczna

Izba muzealna w Czaplinku

Jezioro Barlineckie

Jezioro Byszkowo

Jezioro Krzemienko
Jezioro o powierzchni 19,5 ha w kształcie podłużnym ma charakter jeziora niewielkiego, lokalnego. Głębokość maksymalna jeziora to 18,4 m. Okolice jeziora porastają bujne lasy oraz roślinność wodna, która utrudnia dostęp do linii brzegowej. W okolicach jeziora nie występują ludzkie osady, poza najbliższą wsią Pławno - na północ od jeziora. Oznacza to, że wypoczynek nad jeziorem jest skierowany do osób, które cenią sobie ciszę i spokój, a dzikość i niedostępność terenów nad wodą nie jest dla nich przeszkodą. Brak infrastruktury turystycznej Krzemienko wynagradza swoimi malowniczymi widokami, czystością wody, niepowtarzalnym aromatem leśnego powietrza oraz niezapomnianymi wschodami słońca. Jezioro Krzemienko jest do odwołania wyłączone z możliwości połowu ryb, dlatego należy śledzić komunikaty Gospodarstwa Rybackiego w Czaplinku, zanim wędkarze postanowią wyruszyć na połowy nad ten zbiornik. Obok jeziora przebiega szlak czarny rowerowy „Szlak Lobeliowe Jeziora” o łącznej długości 33,3 km. Łączy on najładniejsze i najczystsze akweny w okolicy i umożliwia turystom podziwianie przepięknych widoków.

Jezioro Machliny Małe (Sołtyskie)

Jezioro Machliny Wielkie

Klasztor pocysterski

Kościół filialny pw. MB Ostrobramskiej

Kościół filialny pw. św. Józefa

Kościół filialny pw. św. Wojciecha Biskupa Męczennika

Kościół filialny pw. Świętej Trójcy

Kościół parafialny pw. Narodzenia Najświętszej Maryi Panny

Kościół parafialny pw. św. Bonifacego

Kościół parafialny pw. św. Jana Kantego

Kościół pw. Matki Boskiej Królowej Polski
Kościół w Mielenku Drawski to najstarszy zabytek w tej miejscowości i jeden z najstarszych i najważniejszych w gminie Drawsko Pomorskie. Bez wątpienia zalicza się on także do najcenniejszych zabytków o konstrukcji szkieletowej Pomorza Zachodniego. Początki świątyni sięgają roku 1662, kiedy to powstała jej nawa. Lecz podobnie jak w innych miejscowościach naszej okolicy, świątynia ta miała swoją poprzedniczkę, która spłonęła w wyniku pożaru wznieconego przez wojska polskie podczas najazdu w roku 1657.  Dzieło odbudowy świątyni zapoczątkował jej patron Hans Georg von der Goltz, który zlecił je niejakiemu mistrzowi Danielowi, o czym dowiadujemy się z zachowanej do dziś inskrypcji na wschodniej elewacji kościoła. Podobnie jak większość kościołów zorientowano ją na osi wschód-zachód, z ołtarzem usytuowanym po wschodniej stronie. Nawę w drewnianej konstrukcji szkieletowej wzniesiono na ceglanym cokole. Tak zwane fachy zostały wypełnione cegłą, która jak wskazały badania konserwatorskie, była pierwotnie otynkowana. Najbardziej pierwotną, tj. nieodbiegającą wyglądem od roku 1662, formę architektoniczną prezentuje dziś elewacja wschodnia z dwoma symetrycznie umieszczonymi oknami w górnej części elewacji i wyjątkowo bogatą ciesiółką szczytu. Krzywolinijne belki, zwane zastrzałami,  nawiązują do popularnego w budownictwie ryglowym motywu krzyża św. Andrzeja. Tego typu dekoracje są bardzo rzadkie w architekturze sakralnej Pomorza Zachodniego, a występują w Hesji i Frankonii. Zachowała się również pierwotna forma stropu kościoła, który zbudowany jest z belek podpartych zastrzałami. Obecnie jest on ukryty pod podwieszony sufitem z płyt paździerzowych. Wieża kościoła, dostawiona do elewacji zachodniej, powstała prawdopodobnie dopiero w 2 połowie XVIII wieku, być może w momencie przetopienia jednego z dzwonów w 1786 roku. Kościół ulegał także wielu przekształceniom, których charakter był raczej destrukcyjny. Poza usunięciem rygli w wieży, dość drastycznym zabiegiem dla oryginalnej konstrukcji i wartości zabytkowych obiektu było usunięcie oryginalnej podwaliny nawy i zastąpienie jej murowanym, wysokim cokołem, co miało miejsce już w XX wieku. Na wartości zabytkowej straciły również okna, które miały inne rozmiary, co najwyraźniej widać na ścianie wschodniej. Poza tym okna zdobione były kolorowymi gomółkami oraz kwadratowymi szybkami, które były obecne jeszcze przed 1945 rokiem. Również powojenne remonty nie przysłużyły się wartościom historycznym świątyni. Szczególnego spustoszenia dokonano w latach 70-tych we jej wnętrzu. Przeniesiono wówczas ołtarz ze ściany wschodniej na zachodnią, gdzie wbudowano trójboczną ściankę i urządzono prezbiterium. We wschodniej części z kolei wydzielono niewielką zakrystię, zmniejszając powierzchnię kościoła. Również wtedy zasłonięto oryginalny strop płytami paździerzowymi oraz odeskowano belki zastrzałów i ściągi. Obecnie kościół w Mielenku Drawskim jest w bardzo złym, a nawet katastrofalnym stanie technicznym. Na szczęście już czerwcu 2015 roku rozpoczęto generalny remont kościoła, poczynając od jego wieży. Z zabytkowego wyposażenia kościoła, które przetrwało do dnia dzisiejszego, na uwagę zasługuje w szczególności dzwon znajdujący się pierwotnie w pobliskim Olesznie, zniszczony w pożarze roku 1657 oraz ponownie odlany w 1664 roku. 122 lata później, 22 kwietnia 1786 roku, w Szczecinie ludwisarz Philip Heinrich Paul Schenn przetopił dzwon po raz kolejny czyniąc go jednym z najpiękniejszych dzwonów w Powiecie Drawskim.
Plan nabożeństw: niedz. 12:30. Coroczny odpust kościelny odbywa się 3 maja.

Kościół pw. św. Barbary

Kościół pw. św. Ignacego Loyoli
Kościół p.w. św. Ignacego Loyoli został zbudowany w stylu neogotyckim w 1899 roku. Wcześniej w miejscowości znajdowała się murowana świątynia, która jednak nie była już w stanie pomieścić wszystkich wiernych, w związku z czym w 1897 roku zdecydowano o budowie obecnego kościoła. Wzniesiono go w formie salowej ceglanej i nieotynkowanej nawy z dobudowaną wieżą przy elewacji północnej. Wewnątrz, nad prezbiterium znajduje się sklepienie krzyżowe, natomiast nad nawą drewniany sufit. Na szczególna uwagę zasługuje najstarszy zachowany element wyposażenia, pochodzący zapewne jeszcze ze średniowiecznej świątyni, a mianowicie bezstylowa kamienna chrzcielnica. Pozostałe elementy wyposażenia pochodzą z początków XX w., a należą  do nich: drewniana ambona przyścienna, chrzcielnica, nastawa ołtarzowa, wisząca lampa sześcioramienna, okucia drzwi i belek stropowych, drewniany zydel oraz szafa zakrystyjna. Szczególnie piękne są barwne witraże zamontowane w prezbiterium wraz z jego fundacją. Wykonano je w formie wydłużonego prostokąta zamkniętego ostrym łukiem. Główny witraż przedstawia Chrystusa Zmartwychwstałego, boczne natomiast, w tonacji oliwkowo-turkusowo-niebieskiej, przestawiają rozety kwiatowe przeplecione wstęga tworzącą skomplikowane układy ornamentalne wypełnione płatkami kwiatów. W wieży odnajdziemy dzwon odlany przez Boettgera z Tuczna w 1850 roku, a więc również należący jeszcze do poprzedniej linowskiej świątyni. U góry dzwonu znajduje się piękny pas dekoracji w formie wici roślinnej oraz dużych liściastych palmet. Z jednej strony ujrzymy plakietę z popiersiem Chrystusa niosącego krzyż oraz inskrypcje mówiące o wykonawcy oraz wszystkich ważniejszych osobach w ówczesnej wsi. Przed kościołem znajduje się tablica informacyjna opisująca historię świątyni, do której przytwierdzono część karylionu znajdującego się do drugiej wojny światowej w wieży kościelnej oraz kogut będący niegdyś zwieńczeniem wieży.

Kościół pw. św. Józefa Oblubieńca Najświętszej Maryi Panny

Lipa Siedmiu Braci

Miejska (Żydowska) Góra w Choszcznie

Młyn Papiernia

Ostoja Barlinecka

Park pałacowy
Park pałacowy w Ziemsku to klasyczny przedstawiciel stylu angielskiego, o funkcji krajobrazowej. Charakteryzuje się naturalistyczną formą oraz swobodną kompozycją.
Park powstał w pierwszej połowie XIX wieku, a następnie pod koniec tego wieku został rozbudowany, dzięki czemu aktualny jego obszar to 7,5 ha.
Park odznacza się czytelnym układem, oddzieloną od gęstego starodrzewia polaną oraz brakiem typowo ogrodowej infrastruktury, co jest typowe dla ogrodu angielskiego. Roślinność terenu jest bardzo urozmaicona, występuje tu dużo gatunków krzewów (ok. 30) i drzew (ok. 35). Drzewostan określa się jako mieszany, lecz dominują tu drzewa iglaste, głównie wiązy i świerki. Ciekawym okazem jest rosnąca w centralnej części parku choina kanadyjska, będąca uznana za pomnik przyrody. Obwód drzewa wynosi 285 cm a wysokość 16 m. Na terenie parku rośnie także drugi okaz pomnikowy jakim jest okazały dąb szypułkowy.
W 1945 roku, po zakończeniu II wojny światowej, tereny rolne majątku Ziemsko przetworzono na PGR a sam park został włączony do lasów Nadleśnictwa Drawsko. W latach dziewięćdziesiątych zaprzestano uprawy gruntów co korzystnie wpłynęło na gospodarkę wodną terenu. Brak konserwacji systemu melioracyjnego doprowadził do utworzenia płytkiego zbiornika wodnego niedaleko parku, który aktualnie w połączeniu z leśnymi warunkami obok jest domem dla blisko 40 gatunków ptaków. Spacerując parkiem oraz pobliskimi terenami można zaobserwować między innymi: bociany, łabędzie, bieliki, dzięcioły, gągoły i wiele innych ptaków bytujących tam na stałe lub jedynie w okresie lęgowym.
Przez teren parku poprowadzona jest popularna ścieżka przyrodnicza "Park Ziemsko - Zalewy Studnickie". Jest to bardzo łatwy i przyjemny szlak, przeznaczony dla osób chcących spędzić aktywnie czas, lecz bez większego wysiłku fizycznego, zalecana także dla osób spacerujących z dziećmi. Ścieżka została utworzona w 2004 roku przez Nadleśnictwo Drawsko w głównym przeznaczeniu dla uczniów okolicznych szkół, aby móc prowadzić lekcje przyrody i biologii w terenie. Jej łączna trasa wynosi 2 km i szacowany czas przejścia to niespełna godzina.
Początek trasy wyznaczony jest na parkingu w Ziemsku, gdzie znajduje się pierwsza tablica informacyjna z mapą terenu. Przez ok. 1,2 km trasa wiedzie przez park a przez resztę wokół zalewu. Wycieczka kończy się na wieży widokowej nad zalewem, gdzie także jest umieszczona tablica informacyjna.

Plaża i teren rekreacyjny w Gudowie

Plaża miejska w Choszcznie

Plaża nad jeziorem Barlineckim

Plaża Pełczanka

Pomnik Carla Sonnenburga

Pomnik Jana Pawła II

Pomnik Papieża Jana Pawła II

Ratusz

Tor rowerowy Choszczno

Zabytkowy budynek kąpieliska miejskiego

Будівля за адресою вул. Армії Польської, 18
Будівля була зведена наприкінці XIX століття, про що свідчить одна з дат (1896 р.), розміщена на стіні ганку, а також конструктивні та стильові особливості будівлі, зокрема історизуюче оздоблення фасаду, характерне для будівель рубежу XIX і XX століть.
Будівля була зведена у 1896 році й від самого початку виконувала житлово-господарські функції. Ймовірно, на першому поверсі розміщувався магазин або винний бар. З джерельних документів випливає, що у 20-х роках XX століття в цьому будинку мешкала Еріка Діренфілд, про що також свідчать ініціали її прізвища на фасаді ганку. Після 1945 року до кінця 80-х років у будівлі розміщувалася школа, потім тут була розташована штаб-квартира управління освіти, а в 90-х роках вона перейшла у власність приватного власника.
Це двооб’ємна будівля, основний корпус якої має форму лежачого паралелепіпеда, а ганок — форму стоячого паралелепіпеда, накрита плоским дахом. Фасади будівлі виконані в декоративному стилі, причому всі стіни оформлені однаково. Передній фасад — п’ятиосьовий, з одноосьовим еркером, що спирається на волютові консолі, з багатим пластичним оздобленням із рослинними та антропоморфними мотивами (маскарони) та лусковим орнаментом. Під плитою еркера розташована ліпнина у вигляді круглої розетки. Кути стін оздоблені буніруванням та облицьовані цеглою, нижня частина має вигляд псевдобалюстради з пілястрами, карнизом та мотивом гірлянд, а все це увінчано тимпаном. Фасад, окрім багатих архітектурних деталей, характеризується різноманітною фактурою та кольоровою гамою. Західний фасад підкреслений тривісним ганком. Він повністю цегляний, з ретельно виконаним перехресним кладенням та зашпаклеваними швами, з кольоровою компоновкою цегли — жовто-червона композиція.
Усередині не збереглося історичного оздоблення. Об’єкт доступний ззовні.

Вілла на вулиці Нєдзялковського
Будівля була зведена після 1910 року в стилі раннього модернізму з елементами необароко та неоренесансу.
Після Другої світової війни будівля була штаб-квартирою різних установ аж до 80-х років XX століття, коли її передали лікарні. Спочатку в будівлі розміщувалася адміністрація лікарні, а в 1995 році її переобладнали під реабілітаційне відділення.
Об’єм будівлі нерегулярний, асиметричний і сильно розчленований. Це одноповерхова будівля з утилітарним горищем. На фасадах з передньої та задньої сторін будівля має широкі ризаліти, а на північному фасаді — вузький ризаліт. Головний корпус, а також передній і задній ризаліти накриті окремими високими мансардними дахами, що увінчують фронтони фасаду, а також заднього та південного бічного фасадів. Вузький ризаліт північного фасаду увінчаний виступом, відокремленим дашком від нижнього поверху та накритим невисоким трисхилим дахом. Фасади будівлі асиметричні, покриті фактурною штукатуркою. Вхід до будівлі розташований асиметрично з південного боку переднього ризаліту. Вілла має багаті архітектурні деталі, прикрашена орнаментами з рослинними мотивами. Вікна прикрашені карнизами та мотивами розет. У задньому фасаді чотири вікна першого поверху увінчані спільним фронтоном у формі «ока вола», у полі якого розташований овальний щит у формі літери «К», обрамлений рогами достатку та орнаментами з рослинними мотивами.
Усередині будівлі на увагу заслуговують парадні сходи, прикрашені багатим різьбленням, які збереглися у дуже хорошому стані.
Будівля відкрита для відвідувачів.

Водонапірна вежа
Водонапірна вежа в Хощні була зведена у 1903 році. Під час Другої світової війни вежа була майже повністю зруйнована. Збереглося лише цегляне ядро вежі. У 50-х роках XX століття вежу відбудували. Для відбудови вежі використовували бетон і залізобетон. У результаті це створило контрастне поєднання з оригінальним стовбуром вежі. Також було змінено первісну, чарівну форму вежі. Наразі вежа виконує утилітарні функції, у її внутрішній частині розташована аптека. Для потреб аптеки на першому поверсі вежі було добудовано додаткове приміщення, призначене для господарських потреб.
Висота вежі становить 32 м, оригінальний стовбур вежі сягає 13 м. Нещодавно фасад вежі було оновлено. Вежа є цікавим об’єктом, її варто побачити під час екскурсії по Хощно. Її можна оглянути ззовні.

Водяний млин руїна

Газовий завод
Газовий завод у Хощні було запущено наприкінці XIX століття. Його комплекс складається з власне будівлі газового заводу та адміністративно-житлового будинку. Наразі об’єкт не виконує своєї первісної функції. Його можна оглянути лише ззовні.

Залишки середньовічних укріплень у Барлінку
У XIV столітті Барлінек мав систему укріплень, що оточувала місто стіною висотою сім метрів і довжиною 1800 метрів. До складу укріплень входили рови, сторожові вежі, башти та ворота, а також дві протилежні брами: Млинська (залишки якої — кам’яний будинок із баштою-еркером, розташований на вулиці Незалежності, 7) та Мислиборська (від якої до сьогодні не збереглося жодних споруд).
У XIX столітті більшу частину укріплень було розібрано, а решта зазнала значних руйнувань під час Другої світової війни. Фрагменти, що збереглися — довжиною 400 метрів — знаходяться переважно на перетині вулиць Горної та Хмільної, де можна побачити вцілілі ефектні деталі корони стін, залишки сторожових веж та «Собачу браму».
Інші залишки укріплень можна побачити також на вулиці Єзьорній. Вони дають уявлення про могутність середньовічних укріплень, що захищали місто в ті часи, коли воно було прикордонним оборонним містом.

Комплекс, що складається з санаторію та лікарні
Лікарняний комплекс на березі озера Кансько був заснований на початку XX століття. З моменту відкриття у 1906 році він виконував функції реабілітаційного та оздоровчого центру для пацієнтів з Помор’я та Мекленбурга.
Власником центру була Landesversiche Rungsanstalt (Крайова установа соціального страхування) зі штаб-квартирою у Щецині. Вибір місця розташування був зумовлений видатними кліматичними властивостями цієї місцевості. Під час обох воєн заклад виконував функції військового госпіталю. Після Другої світової війни заклад перейшов у відання Міністерства громадської безпеки, а згодом — його правонаступника, Міністерства внутрішніх справ та адміністрації, у розпорядженні якого він перебуває й донині. Наразі заклад спеціалізується на кардіологічній, ортопедичній та неврологічній реабілітації.
Головна будівля закладу спроектована за планом, близьким до прямокутника. Цегляна споруда має два високі поверхи, придатне для використання горище та глибокий підвал. Її доповнюють допоміжні споруди: адміністративна будівля, колишня стайня, склад, столярна майстерня, прозекторій, насосні станції. Більшість будівель датується 1905 роком. Увесь комплекс площею 2,4 гектара оточує мальовничий парк.

Лікарняний колектив
Лікарняний комплекс було збудовано у 1904–1935 роках. До його складу входять такі будівлі: головна будівля, колишня пральня, водонапірна вежа, дитяча поліклініка, технічний відділ, внутрішнє відділення. Більшість будівель виконано у стилі сецесії, але також присутні форми раннього модернізму з елементами необароко та неоренесансу.
Будівництво лікарні розпочалося у 1904 році, а 3 листопада 1905 року відбулося її урочисте відкриття. Проектувальником будівлі був будівельний радник Меттке. Управлінням закладом займався орден йоаннітів. Спочатку лікарня налічувала 30 ліжок. У 1912 році було зведено нову будівлю, призначену для інфекційних хворих. У 1929–1931 роках лікарню розширили, тоді добудували крило, в якому розмістився операційний блок. Після Другої світової війни для потреб лікарні було переобладнано будівлю податкової інспекції 1935 року та житлові будинки, а також зведено нові будівлі.
Територія лікарні вкрита деревами: дубами, буками, каштанами, ялинами. Ця територія вирізняється високими ландшафтними цінностями завдяки зелені, різноманітному рельєфу та краєвиду на озеро.
Об’єкт відкритий для відвідувачів.

Міські укріплення
Міські укріплення в Хощні були зведені на рубежі XIV і XV століть. До сьогодні збереглися лише фрагменти стін. Стіни були збудовані з каменю та цегли, а їхня довжина становила 1600 м. Вони були укріплені системою валів і ровів. Північну сторону захищали болота.
Міські укріплення мали три брами, сім веж і 36 сторожових постів. Брами розташовувалися біля головних в’їздів до міста. З заходу розташовувалися Кам’яна брама (виїзд у напрямку Барлінека та Мислибожа). З південного сходу — Висока брама (виїзд у напрямку Добєгнєва). Млинська брама розташовувалася з півночі (виїзд у напрямку Старгарда).
У першій половині XVIII століття було прийнято рішення про знесення оборонної системи. Було знесено три брами, почато засипати рови та зрівнювати вали. Тоді й виникла ідея перетворити ці території на рекреаційні зони. На території на західній і південній сторонах мурів облаштували парк (нині — Парк Моніушка) та рекреаційно-спортивні майданчики. На південному валу, вздовж вулиці Пястовської, проклали прогулянкову алею, яка носить назву «Пястовські вали».
До наших днів збереглися лише невеликі фрагменти середньовічної міської стіни. Існує значна частина північної стіни, а також уривки південної та західної стін. З розібраних брам залишилася кругла споруда — рондель передньої частини Кам’яної брами — Барбакан. До сьогодні в ньому збереглися стрілецькі отвори та фриз із чорної цегли. Барбакан розташований на розі вулиць Пястовської та Свободи, тут знаходиться будівля міської ради.

Міська ратуша
Ратуша у Злоценці розташована на ринковій площі та була збудована у 1833–1863 роках на місці попередніх споруд, що виконували цю функцію. Будівля, яку ми бачимо сьогодні, з’явилася завдяки зусиллям тодішнього мера міста Кароля Ленца. Спочатку будівля була резиденцією міської ради, суду та відділу реєстрації актів цивільного стану. Перед Першою світовою війною його було перебудовано, в результаті чого на фасаді ратуші з’явився герб Злоценця, який можна побачити й донині. Це білий замок із двома вежами, а над ним — сокіл; усе це зображено на блакитному тлі. Після війни там розміщувалися військові органи влади та Управління безпеки, однак така ситуація тривала недовго, і ратуша знову стала резиденцією міської влади та виконує цю функцію донині.
Ратуша — це будівля, зведена за прямокутним планом, що має два поверхи, розділені карнизами. Вона накрита чотирисхилим дахом з кількома мансардами. На кутах видно бунірування. Головний вхід до будівлі розташований зі східного боку, до нього ведуть сходи з кількох сходинок. Посередині розташований вузький ризаліт, увінчаний напівкруглим виступом із гербом міста в центрі. У північно-західній частині розташована прибудова з напівкруглим дахом.
Наразі будівля є штаб-квартирою міської ради, тому огляд її зсередини обмежений.

Мурал «Злоцієнецький 2017» у Злоцієнци
Автором остаточного проекту є д-р архітектор Радослав Барек у співпраці з Домініком Дзєдзіною.

Палац
Палац було зведено у 1924 році. Він побудований за нерегулярним планом у стилі еклектики. Двоповерхова будівля особливо цікава з боку парку. Увагу одразу привертає розташована по центру кругла вежа з балконом, що спирається на дві колони. Шарму додають сходові клітки, збудовані у крилах будівлі. Палац оточує парк з під’їзною алеєю. До 1939 року палац часто змінював власників. Останній із них загинув у концентраційному таборі.
У 1939–1945 роках палац використовувала молодіжна організація, пов’язана з нацистською партією, — «Гітлерюгенд». Після війни маєток виконував різні функції. Наразі тут розташований Салезіанський молодіжний виховний центр «Будинок молоді».

Палац і садиба
Парк було засновано одночасно з будівництвом палацу, яке відбувалося у 1851–1853 роках. Тоді й виник сад у англійському стилі площею близько 22 гектарів із під’їзною алеєю, який існує й донині. З 1972 року в палаці розміщується Спеціальний навчально-виховний центр, у зв’язку з чим огляд палацу та парку обмежений.

Палац родини фон Шредер
Палац у Любіані був зведений у 1900 році родиною фон Шредер. Це будівля в еклектичному стилі, прикрашена ризалітами. Її архітектурна форма відображає нові тенденції в будівництві резиденцій на початку XX століття.
Палац — досить велика споруда: його довжина становить 408 м, ширина — 173 м, а висота — 145 м. Будівля зведена на плані трьох прямокутників, що стикаються між собою. Фасад будівлі орієнтований на південний схід. Це двоповерхова будівля з підвалом, покрита чотирисхилим дахом. У довгих скатах даху корпусу споруди розташовані невеликі мансардні вікна, покриті двосхилими дашками. Фасад прикрашений ризалітами, накритими конструктивно незалежними двосхилими дахами. Уявні ризаліти довгих фасадів висунуті за лицьову поверхню стін приблизно на 70 см. Веранда, розташована на цегляному цоколі, спирається на дерев’яні оздоблені колони, з’єднані ажурними аркадними арками. Вхід на веранду знаходиться з житлового боку. До будівлі ведуть головний вхід та входи у довгих фасадах. Головні двері будівлі — дубові, двостулкові. Віконні прорізи мають форму вертикальних прямокутників, увінчаних арками; у бальному залі — шестистулкові вікна. На особливу увагу заслуговує бальний зал із чудово збереженим інтер’єром.
Палац — доглянута будівля. Це об’єкт, який варто побачити. Навколо палацу розкинувся парк другої половини XIX століття.
У 50-х роках Лубіану включили до складу сільськогосподарського підприємства Державного центру племінного розведення, а в 60-х роках до Лубіани перенесли штаб-квартиру POHZ. У 1994 році підприємство було перетворено на ТОВ «OHZ Любіана», а його власником стала Державна скарбниця; досі в палаці розташована штаб-квартира правління.

Парафіяльна резиденція на вул. Косьцельній
Будівля парафіяльного будинку була зведена у XIX столітті. Це будівля у готичному стилі з червоної цегли. Варто звернути увагу на сонячні хрести, що розміщені на стіні будівлі. З 1993 року будівля виконує функцію парафіяльного будинку. Раніше тут розміщувалися німецька школа, лікарня та медичний центр. Це дуже гарна, доглянута історична споруда, яку варто побачити під час екскурсії по Пелчице.

Парафіяльний костел св. Франциска Ассизького
Парафіяльний костел св. Франциска Ассизького був збудований з польового каменю та цегли наприкінці 15 століття. Південний портал костелу був перебудований у 19 столітті у вигляді круглого арочного порталу в загостреній ніші. Східний фронтон прикрашений блендами та пінаклями. Костел був зруйнований під час Другої світової війни. Його відбудова розпочалася лише у 1982 році і тривала шість років. Церковну територію оточують фрагменти кам'яного муру з готичною брамою 15-16 століття. Інтер'єр костелу прикрашають скульптури та розписи із зображеннями святих.
Освячений 5 жовтня 1986 року, належить до парафії Матері Божої Неустанної Помочі в Сучані.
Розклад богослужінь: неділя. Неділя: 10.30, середа: 16.00: 4 X.

Пошта
Будівля пошти була зведена наприкінці XIX століття. Це двоповерховий кам’яний будинок, побудований у стилі історизму. Він переважно нагадує класицистичні форми, що помітно на фасаді. Імена будівельників та архітекторів будівлі залишаються невідомими. З самого початку будівля виконувала функції житлово-послугової. У 70-х роках споруда зазнала капітального ремонту. Другий поверх будівлі з’єднаний із другим поверхом сусідньої будівлі ратуші.
Будівля має форму лежачого паралелепіпеда, накритого високим двосхилим дахом. Архітектурна композиція будівлі базувалася на осьовому розміщенні віконних і дверних прорізів. На фасаді вікна згруповані у три секції. На другому поверсі фронтонні вікна мають архітектурну оправу у вигляді фланкуючих пілястр, з’єднаних сплощеними фронтонами. Центральні вікна розділяють аналогічні пілястри. Віконні прорізи прикрашені профільованими карнизами та облямівками, що їх з’єднують. Цей архітектурний елемент є типовим для утилітарних будівель того періоду.
Інтер’єри будівлі не зберегли історичних цінностей і були пристосовані до потреб пошти, штаб-квартира якої розміщується в цій будівлі.

Пункт ремонту велосипедів самообслуговування

Сільський пляж на озері Вапницьке

Самообслуговувальна станція ремонту велосипедів

Скульптура Хоща

Спостережна вежа
Оглядова вежа розташована на навчальній стежці "Студницькі ласи" на території Дравського лісництва. Вежа була відремонтована у 2014 році, оскільки її технічний стан загрожував безпеці. Після ремонту поруч з оновленою спорудою встановили нові інформаційні щити, а також обрізали дерева, які заважали огляду лагун і птахів, що там оселилися. Поруч з вежею облаштовані туристичні об'єкти, є парковка для автомобілів, а також покращені під'їзні шляхи. Висота вежі становить 7 м.

Старе місто
Історія Хощна сягає XIII століття. У 1284 році місто отримало привілей про заснування. Наприкінці XIII століття площа міста становила 24 га. Воно було розплановане за паралельним принципом і мало форму півкола. Місто поділялося на чотири квартали з ринковою площею в центрі. У XIV та XV століттях місто переживало економічний та політичний розквіт. Тоді забудову міста становили: чотирикутний ринок, мережа чотирьох головних і поперечних вулиць, а також система укріплень. На ринку розташовувалися парафіяльна церква з кладовищем, ратуша, торговий дім, крамниці та м’ясні лавки. Оборонну систему міста утворювали кам’яно-цегляні стіни, 36 сторожових веж, 5 оборонних башт та 3 брами: Висока, Млинська та Кам’яна.
Під час Тридцятирічної війни (1618–1648) місто зазнало значних руйнувань. З колишньої забудови залишилися лише міські укріплення. Під час відбудови міста після війни забудову розріджували, а головні вулиці вимостили бруківкою. Наприкінці XVIII століття з’явилися вуличні насоси. До XIX століття міська забудова розташовувалася в межах мурів та передмість перед міськими воротами. У 20–30-х роках XX століття з’явилася забудова вулиць, прокладених на південь від старого міста.
Коли в лютому 1945 року Хощно було захоплено радянськими військами, було зруйновано 1345 будівель — понад 80 % забудови. Найбільше постраждало Старе місто. Крутопотужна відбудова міста тривала до 60-х років. З довоєнної архітектури збереглося лише кілька об’єктів, серед яких — парафіяльна церква, барбакан, половина водонапірної вежі, вокзал, залишки міських мурів. У 1984 році Хощно відсвяткувало 700-річчя заснування міста. Територія старого міста внесена до реєстру пам’яток.

Фонтан на Ринку
Фонтан розташований посередині площі Івана Павла II. Він має круглу форму, а в центрі розташовано тринадцять струменів, з яких вода б’є до центру. У центрі фонтану розташовані гармонійно поєднані між собою різьблені овальні фігури.

Цибулевий палац
Палац «Цибулевий» отримав свою назву завдяки характерним башточкам, увінчаним цибулеподібними шпилями. Вілла була зведена у 1908 році на пагорбі, з якого відкривався мальовничий краєвид на Барлінецьке озеро. У збережених документах палац фігурує під назвою «Вілла Дуельфер». Це одноповерхова споруда з утилітарним горищем. Її збудували за прямокутним планом, який порушують прибудовані з боків ганки-балкони. Увагу привертають уже згадані круглі башточки, увінчані цибулеподібними шпилями, покриті зеленою бляхою. Далі виділяється центрально розташована, прикрашена пілястрами мансарда, яка водночас слугує входом на балкон, що виступає перед фронтоном. Довоєнна історія палацу невідома. Після війни спочатку тут розміщувалася школа, пізніше — амбулаторія, штаб скаутського загону та квартири. Кілька років тому будівлю відреставрували. Наразі вона перебуває у приватній власності, тому доступ до інтер’єру вілли обмежений. Об’єкт доступний для огляду ззовні та дуже добре видно з боку вулиці Стрелецької.