Європейський міст Щєкєркі — Нойрюдніц
Мости складаються з пішохідно-велосипедного переходу та оглядового майданчика. Загальна довжина становить близько 700 метрів. Це місце є дуже цікавою історичною пам’яткою, а зараз також чудовим туристичним об'єктем регіону, що з’єднує Польщу та Німеччину. Об’єкт є чудовим місцем, звідки відкривається вражаючий краєвид на розливи Одри, а також початком велосипедного маршруту «Західні озера». Споруда була зведена у XIX столітті як залізничний міст, а під час Другої світової війни її підірвали. Пізніше міст відновили, але протягом десятків років він не був в експлуатації. У 2021 році було завершено його реконструкцію на ділянці з польського боку. А 25 червня 2022 року було відкрито німецьку частину мосту. Таким чином, переїзд на велосипеді через Одру та кордон тепер став можливим. На мосту облаштовано пішохідно-велосипедну доріжку, місце відпочинку для туристів та криту оглядову платформу, і все це розташоване серед мальовничої природи Західно-Поморського воєводства. Адже міст у Сієкерках розташований на території ландшафтного парку.

Залізничний етнопарк у Любіані
Приватний залізничний етнографічний музей, створений паном Ришардом Квечинським.

Оглядовий вежа в Інську
Оглядовий вежа в Інську була побудована в 2019 році. Це сталева ажурна конструкція. Вона має вісім терас (поверхів), з яких можна милуватися прекрасними видами. Щоб піднятися на саму вершину, потрібно подолати 160 сходинок або скористатися ліфтом. Увечері вежа підсвічується, що є додатковою атракцією. Вхід на неї безкоштовний.

BOK Muzeum Regionalne w Barlinku

Buk pospolity

Centrum Informacji Turystycznej

Dąb bezszypułkowy

Dawny kościół

Dom przy ul. 1 Maja 16

Drzewko Przyjaźni

Fontanna

Głaz narzutowy
Głaz znajduje się w pięknym otoczeniu przyrody, na wybrukowanym podwyższeniu. Znajdują się na nim dwie tablice upamiętniające. Pierwsza, na 25-lecie wyzwolenia Choszczna o następującej treści: "W XXV rocznicę wyzwolenia powiatu choszczeńskiego tym, którzy przywrócili te ziemie Macierzy. Społeczeństwo ziemi choszczeńskiej. Choszczno, luty 1970 rok". Druga upamiętnia 50-lecie powojennego Choszczna: "W 50-lecie powojennego Choszczna - mieszkańcy ziemi choszczeńskiej."

Głaz pamiątkowy "Pionierom Ziemi Myśliborskiej"

Głaz pamiątkowy Jana Pawła II

Izba Historyczna

Izba Muzealna (Pamięci) - Młyn Wodny TCK w Trzcińsku-Zdroju

Izba muzealna w Czaplinku

Jezioro Barlineckie

Jezioro Byszkowo

Jezioro Ińsko

Jezioro Kańsko

Jezioro Klukom (Tłukom, Kluki ), gm. Choszczno
Jezioro rynnowe pochodzenia polodowcowego, położone w granicach Choszczna. Zabudowa miejska przylega do jeziora na 2/3 długości linii brzegowej. Wzdłuż brzegu ciągną się dwa parki: Przyjeziorny i Miejska Górka, w których rosną pomniki przyrody, m.in. dwie topole czarne, buk zwyczajny i dąb szypułkowy. Okalający jezioro stosunkowo płaski pas lądu przechodzi w południowej części w skarpę porośniętą pojedynczymi drzewami. Klukom ma ubogą roślinność wodną, jednak w wielu zakątkach można spotkać rzęsę, rogatka, strzałkę wodną. Faunę przybrzeżną i brzegową najczęściej reprezentują ptaki. Żyją tu perkozy, łyski, kurki wodne, dzikie kaczki i łabędzie. Miłośnicy wędkowania mogą tu złowić lina, okonia, szczupaka, węgorza czy sandacza.
Jezioro Klukom wraz z jeziorami Żeńsko i Raduń, które zostały połączone kanałami, tworzą szlak wodny o długości ponad 10 km.
Powierzchnia: 85,4 ha
Głębokość max.: 17,9 m
Głębokość średnia: 8,2 m
Szerokość max.: 750 m
Długość max.: 2 425 m
Długość linii brzegowej: 5 900 m
Wysokość bezwzględna: 53,7 m n.p.m.

Jezioro Krzemno

Jezioro Miejskie

Jezioro Morzycko

Kamienica przy ul. Buczka 11

Klasztor pocysterski

Kościół filialny pw. Dobrego Pasterza
Kościół zbudowany w 1892 r., neogotycki, ceglany.
Poświęcony 20 X 1946 r. Należy do Parafii pw. św. Wojciecha BM w Sulimierzu.
Plan nabożeństw: niedz. 9:30, czw. 17:00 lub 18:00. Odpust: IV Niedziela Wielkanocna.

Kościół filialny pw. Matki Boskiej Różańcowej

Kościół filialny pw. MB Ostrobramskiej

Kościół filialny pw. św. Józefa

Kościół filialny pw. św. Narodzenia Najświętszej Maryi Panny

Kościół filialny pw. św. Rocha

Kościół filialny pw. Świętej Trójcy

Kościół filialny pw. Świętych Apostołów Piotra i Pawła

Kościół filialny pw. Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny

Kościół parafialny pw. MB Różańcowej

Kościół parafialny pw. Narodzenia Najświętszej Maryi Panny

Kościół parafialny pw. Niepokalanego Serca NMP

Kościół parafialny pw. św. Bonifacego

Kościół parafialny pw. św. Jana Chrzciciela

Kościół parafialny pw. św. Jana Kantego

Kościół parafialny pw. św. Michała Archanioła
Kościół znajduje się w miejscu wcześniejszej świątyni średniowiecznej. Salowa budowla wzniesiona została z cegieł, na planie prostokąta. Wnętrze jest przestronne i jednolite architektonicznie. Nad nawą główną zauważyć można fresk z Ostatnią Wieczerzą. Centralny punkt stanowi zamknięte prostą ścianą prezbiterium z ołtarzem i tabernakulum. Wnętrze oświetlają okna z kolorowymi witrażami, z wizerunkami papieża Jana Paweła II i prymasa Augusta Hlonda.
Kościół poświęcony 23 IX 1946 r.

Kościół parafialny pw. św. Stanisława BM

Kościół parafialny pw. św. Wojciecha BM

Kościół parafialny pw. Świętego Krzyża

Kościół pw. Matki Boskiej Bolesnej

Kościół pw. Matki Boskiej Królowej Polski
Kościół w Mielenku Drawski to najstarszy zabytek w tej miejscowości i jeden z najstarszych i najważniejszych w gminie Drawsko Pomorskie. Bez wątpienia zalicza się on także do najcenniejszych zabytków o konstrukcji szkieletowej Pomorza Zachodniego. Początki świątyni sięgają roku 1662, kiedy to powstała jej nawa. Lecz podobnie jak w innych miejscowościach naszej okolicy, świątynia ta miała swoją poprzedniczkę, która spłonęła w wyniku pożaru wznieconego przez wojska polskie podczas najazdu w roku 1657.  Dzieło odbudowy świątyni zapoczątkował jej patron Hans Georg von der Goltz, który zlecił je niejakiemu mistrzowi Danielowi, o czym dowiadujemy się z zachowanej do dziś inskrypcji na wschodniej elewacji kościoła. Podobnie jak większość kościołów zorientowano ją na osi wschód-zachód, z ołtarzem usytuowanym po wschodniej stronie. Nawę w drewnianej konstrukcji szkieletowej wzniesiono na ceglanym cokole. Tak zwane fachy zostały wypełnione cegłą, która jak wskazały badania konserwatorskie, była pierwotnie otynkowana. Najbardziej pierwotną, tj. nieodbiegającą wyglądem od roku 1662, formę architektoniczną prezentuje dziś elewacja wschodnia z dwoma symetrycznie umieszczonymi oknami w górnej części elewacji i wyjątkowo bogatą ciesiółką szczytu. Krzywolinijne belki, zwane zastrzałami,  nawiązują do popularnego w budownictwie ryglowym motywu krzyża św. Andrzeja. Tego typu dekoracje są bardzo rzadkie w architekturze sakralnej Pomorza Zachodniego, a występują w Hesji i Frankonii. Zachowała się również pierwotna forma stropu kościoła, który zbudowany jest z belek podpartych zastrzałami. Obecnie jest on ukryty pod podwieszony sufitem z płyt paździerzowych. Wieża kościoła, dostawiona do elewacji zachodniej, powstała prawdopodobnie dopiero w 2 połowie XVIII wieku, być może w momencie przetopienia jednego z dzwonów w 1786 roku. Kościół ulegał także wielu przekształceniom, których charakter był raczej destrukcyjny. Poza usunięciem rygli w wieży, dość drastycznym zabiegiem dla oryginalnej konstrukcji i wartości zabytkowych obiektu było usunięcie oryginalnej podwaliny nawy i zastąpienie jej murowanym, wysokim cokołem, co miało miejsce już w XX wieku. Na wartości zabytkowej straciły również okna, które miały inne rozmiary, co najwyraźniej widać na ścianie wschodniej. Poza tym okna zdobione były kolorowymi gomółkami oraz kwadratowymi szybkami, które były obecne jeszcze przed 1945 rokiem. Również powojenne remonty nie przysłużyły się wartościom historycznym świątyni. Szczególnego spustoszenia dokonano w latach 70-tych we jej wnętrzu. Przeniesiono wówczas ołtarz ze ściany wschodniej na zachodnią, gdzie wbudowano trójboczną ściankę i urządzono prezbiterium. We wschodniej części z kolei wydzielono niewielką zakrystię, zmniejszając powierzchnię kościoła. Również wtedy zasłonięto oryginalny strop płytami paździerzowymi oraz odeskowano belki zastrzałów i ściągi. Obecnie kościół w Mielenku Drawskim jest w bardzo złym, a nawet katastrofalnym stanie technicznym. Na szczęście już czerwcu 2015 roku rozpoczęto generalny remont kościoła, poczynając od jego wieży. Z zabytkowego wyposażenia kościoła, które przetrwało do dnia dzisiejszego, na uwagę zasługuje w szczególności dzwon znajdujący się pierwotnie w pobliskim Olesznie, zniszczony w pożarze roku 1657 oraz ponownie odlany w 1664 roku. 122 lata później, 22 kwietnia 1786 roku, w Szczecinie ludwisarz Philip Heinrich Paul Schenn przetopił dzwon po raz kolejny czyniąc go jednym z najpiękniejszych dzwonów w Powiecie Drawskim.
Plan nabożeństw: niedz. 12:30. Coroczny odpust kościelny odbywa się 3 maja.

Kościół pw. św. Barbary

Kościół pw. św. Ignacego Loyoli
Kościół p.w. św. Ignacego Loyoli został zbudowany w stylu neogotyckim w 1899 roku. Wcześniej w miejscowości znajdowała się murowana świątynia, która jednak nie była już w stanie pomieścić wszystkich wiernych, w związku z czym w 1897 roku zdecydowano o budowie obecnego kościoła. Wzniesiono go w formie salowej ceglanej i nieotynkowanej nawy z dobudowaną wieżą przy elewacji północnej. Wewnątrz, nad prezbiterium znajduje się sklepienie krzyżowe, natomiast nad nawą drewniany sufit. Na szczególna uwagę zasługuje najstarszy zachowany element wyposażenia, pochodzący zapewne jeszcze ze średniowiecznej świątyni, a mianowicie bezstylowa kamienna chrzcielnica. Pozostałe elementy wyposażenia pochodzą z początków XX w., a należą  do nich: drewniana ambona przyścienna, chrzcielnica, nastawa ołtarzowa, wisząca lampa sześcioramienna, okucia drzwi i belek stropowych, drewniany zydel oraz szafa zakrystyjna. Szczególnie piękne są barwne witraże zamontowane w prezbiterium wraz z jego fundacją. Wykonano je w formie wydłużonego prostokąta zamkniętego ostrym łukiem. Główny witraż przedstawia Chrystusa Zmartwychwstałego, boczne natomiast, w tonacji oliwkowo-turkusowo-niebieskiej, przestawiają rozety kwiatowe przeplecione wstęga tworzącą skomplikowane układy ornamentalne wypełnione płatkami kwiatów. W wieży odnajdziemy dzwon odlany przez Boettgera z Tuczna w 1850 roku, a więc również należący jeszcze do poprzedniej linowskiej świątyni. U góry dzwonu znajduje się piękny pas dekoracji w formie wici roślinnej oraz dużych liściastych palmet. Z jednej strony ujrzymy plakietę z popiersiem Chrystusa niosącego krzyż oraz inskrypcje mówiące o wykonawcy oraz wszystkich ważniejszych osobach w ówczesnej wsi. Przed kościołem znajduje się tablica informacyjna opisująca historię świątyni, do której przytwierdzono część karylionu znajdującego się do drugiej wojny światowej w wieży kościelnej oraz kogut będący niegdyś zwieńczeniem wieży.

Kościół pw. św. Józefa Oblubieńca Najświętszej Maryi Panny

Miejska (Żydowska) Góra w Choszcznie

Muzeum Pojezierza Myśliborskiego

Młyn Papiernia

Obelisk poświęcony Januszowi Kusocińskiemu

Obszar Chronionego Krajobrazu "B" Myślibórz

Obwarowania miejskie Myśliborza

Ostnicowa skarpa

Park pałacowy
Park pałacowy w Ziemsku to klasyczny przedstawiciel stylu angielskiego, o funkcji krajobrazowej. Charakteryzuje się naturalistyczną formą oraz swobodną kompozycją.
Park powstał w pierwszej połowie XIX wieku, a następnie pod koniec tego wieku został rozbudowany, dzięki czemu aktualny jego obszar to 7,5 ha.
Park odznacza się czytelnym układem, oddzieloną od gęstego starodrzewia polaną oraz brakiem typowo ogrodowej infrastruktury, co jest typowe dla ogrodu angielskiego. Roślinność terenu jest bardzo urozmaicona, występuje tu dużo gatunków krzewów (ok. 30) i drzew (ok. 35). Drzewostan określa się jako mieszany, lecz dominują tu drzewa iglaste, głównie wiązy i świerki. Ciekawym okazem jest rosnąca w centralnej części parku choina kanadyjska, będąca uznana za pomnik przyrody. Obwód drzewa wynosi 285 cm a wysokość 16 m. Na terenie parku rośnie także drugi okaz pomnikowy jakim jest okazały dąb szypułkowy.
W 1945 roku, po zakończeniu II wojny światowej, tereny rolne majątku Ziemsko przetworzono na PGR a sam park został włączony do lasów Nadleśnictwa Drawsko. W latach dziewięćdziesiątych zaprzestano uprawy gruntów co korzystnie wpłynęło na gospodarkę wodną terenu. Brak konserwacji systemu melioracyjnego doprowadził do utworzenia płytkiego zbiornika wodnego niedaleko parku, który aktualnie w połączeniu z leśnymi warunkami obok jest domem dla blisko 40 gatunków ptaków. Spacerując parkiem oraz pobliskimi terenami można zaobserwować między innymi: bociany, łabędzie, bieliki, dzięcioły, gągoły i wiele innych ptaków bytujących tam na stałe lub jedynie w okresie lęgowym.
Przez teren parku poprowadzona jest popularna ścieżka przyrodnicza "Park Ziemsko - Zalewy Studnickie". Jest to bardzo łatwy i przyjemny szlak, przeznaczony dla osób chcących spędzić aktywnie czas, lecz bez większego wysiłku fizycznego, zalecana także dla osób spacerujących z dziećmi. Ścieżka została utworzona w 2004 roku przez Nadleśnictwo Drawsko w głównym przeznaczeniu dla uczniów okolicznych szkół, aby móc prowadzić lekcje przyrody i biologii w terenie. Jej łączna trasa wynosi 2 km i szacowany czas przejścia to niespełna godzina.
Początek trasy wyznaczony jest na parkingu w Ziemsku, gdzie znajduje się pierwsza tablica informacyjna z mapą terenu. Przez ok. 1,2 km trasa wiedzie przez park a przez resztę wokół zalewu. Wycieczka kończy się na wieży widokowej nad zalewem, gdzie także jest umieszczona tablica informacyjna.

Park zdrojowy

Park Żubra

Plaża i teren rekreacyjny w Gudowie

Plaża miejska w Choszcznie

Plaża nad jeziorem Czaplino

Plaża Pełczanka

Pomnik "Odwrócona karta historii"

Pomnik Carla Sonnenburga

Pomnik Jana Pawła II

Pomnik Papieża Jana Pawła II

Pomnik upamiętniający saperów

Punkt Informacji Turystycznej

Ratusz

Ruiny młyna wodnego

Stare miasto

Tor rowerowy Choszczno

Wieża kolejowa

Zabytkowy budynek kąpieliska miejskiego

Єрусалимська капличка
Каплиця була збудована у XVI столітті, хоча за легендами її виникнення пов’язують із походом військ Болеслава Кривоустого на Помор’я та місією християнізації 1121–1122 років. Інша версія пов’язує її з хрестовими походами. Вона мала слугувати зупинкою-проміжним пунктом під час походів до Святої Землі. Однак, найімовірніше, вона була частиною Хресної дороги, становлячи її останню станцію. Згідно з переказами, відстань, що відділяє її від каплиці Святого Духа, дорівнює довжині шляху від місця засудження Христа Пілатом до місця, де Симон з Кірени допоміг Ісусу нести хрест. 1 березня 1514 року її освятив єпископ Каменський Марцин. Каплиця дуже швидко стала місцем паломництва
Єрусалимська каплиця — це цегляна, оштукатурена споруда, прикрашена блендами. У XIX столітті гостроарковий портал каплиці був доповнений кованою решіткою. Увагу привертає те, що до каплички доводиться спускатися по сходинках. Її зниження відносно сучасного рівня вулиці пов’язане з брукуванням прилеглих до неї доріг. Усередині каплиці знаходиться копія готичної статуї Христа. Оригінал можна побачити в Музеї Мислиборського озерного краю.

Будівля за адресою вул. Армії Польської, 18
Будівля була зведена наприкінці XIX століття, про що свідчить одна з дат (1896 р.), розміщена на стіні ганку, а також конструктивні та стильові особливості будівлі, зокрема історизуюче оздоблення фасаду, характерне для будівель рубежу XIX і XX століть.
Будівля була зведена у 1896 році й від самого початку виконувала житлово-господарські функції. Ймовірно, на першому поверсі розміщувався магазин або винний бар. З джерельних документів випливає, що у 20-х роках XX століття в цьому будинку мешкала Еріка Діренфілд, про що також свідчать ініціали її прізвища на фасаді ганку. Після 1945 року до кінця 80-х років у будівлі розміщувалася школа, потім тут була розташована штаб-квартира управління освіти, а в 90-х роках вона перейшла у власність приватного власника.
Це двооб’ємна будівля, основний корпус якої має форму лежачого паралелепіпеда, а ганок — форму стоячого паралелепіпеда, накрита плоским дахом. Фасади будівлі виконані в декоративному стилі, причому всі стіни оформлені однаково. Передній фасад — п’ятиосьовий, з одноосьовим еркером, що спирається на волютові консолі, з багатим пластичним оздобленням із рослинними та антропоморфними мотивами (маскарони) та лусковим орнаментом. Під плитою еркера розташована ліпнина у вигляді круглої розетки. Кути стін оздоблені буніруванням та облицьовані цеглою, нижня частина має вигляд псевдобалюстради з пілястрами, карнизом та мотивом гірлянд, а все це увінчано тимпаном. Фасад, окрім багатих архітектурних деталей, характеризується різноманітною фактурою та кольоровою гамою. Західний фасад підкреслений тривісним ганком. Він повністю цегляний, з ретельно виконаним перехресним кладенням та зашпаклеваними швами, з кольоровою компоновкою цегли — жовто-червона композиція.
Усередині не збереглося історичного оздоблення. Об’єкт доступний ззовні.

Будинок на вул. Ринкова, 9 у Барлінку
Будинок на Ринку був зведений у першій половині XIX століття. Це двоповерховий житловий будинок. Він спроектований на прямокутному плані. Будівля має трисхилий дах. На увагу заслуговують оздоблені обрамлення вітрин та дверей. Будинок перебуває у приватній власності, тож, окрім місць надання послуг, його можна оглянути лише ззовні.

Будинок у стилі «ригель» на вул. Вузькій, 9
У північній частині міста знаходиться єдиний житловий будинок у Морині, який було внесено до списку пам’яток архітектури. Будівля розташована на вулиці Вузькій, 9, неподалік від парафіяльного костелу. Будинок зведено на прямокутному плані розмірами 17,9 на 9,45 метрів. Будинок одноповерховий, увінчаний двосхилим дахом. Фасад будівлі має сім осей з видимою фахверковою конструкцією. Під будівлею розташоване лише одне підвальне приміщення.
Будівля зведена на фундаменті з гранітних каменів, з яких також зведено стіни підвалу. Огороджувальні стіни частково заповнені глиною, змішаною з подрібненою соломою та цеглою.
Внутрішній простір будинку сплановано у двопрогоновому плані з прохідним передпокоєм у центральній частині. Усередині будівлі можна побачити кілька історичних елементів. Оригінальними є дерев’яні рами зовнішніх дверей та вікон у фасаді, також збереглися дерев’яні сходи всередині будівлі.
Будівля була внесена до списку пам’яток у січні 2000 року. Наразі будівля перебуває у приватній власності.

Велосипедний лічильник Mostkowo

Велосипедний лічильник Nowe Objezierze

Водонапірна вежа
Водонапірна вежа в Хощні була зведена у 1903 році. Під час Другої світової війни вежа була майже повністю зруйнована. Збереглося лише цегляне ядро вежі. У 50-х роках XX століття вежу відбудували. Для відбудови вежі використовували бетон і залізобетон. У результаті це створило контрастне поєднання з оригінальним стовбуром вежі. Також було змінено первісну, чарівну форму вежі. Наразі вежа виконує утилітарні функції, у її внутрішній частині розташована аптека. Для потреб аптеки на першому поверсі вежі було добудовано додаткове приміщення, призначене для господарських потреб.
Висота вежі становить 32 м, оригінальний стовбур вежі сягає 13 м. Нещодавно фасад вежі було оновлено. Вежа є цікавим об’єктом, її варто побачити під час екскурсії по Хощно. Її можна оглянути ззовні.

Водонапірна вежа
Мальовничо розташована водонапірна вежа була збудована у 1905 році. Її висота становить приблизно 28,5 метрів, вона має сталевий резервуар типу Баркгаузена місткістю 150 кубічних метрів. Під час бойових дій Другої світової війни вежа зазнала обстрілу, що призвело до її пошкодження. У 1947 році її відремонтували. Вежа розташована на території, що перебуває під управлінням Підприємства водопостачання та каналізації, тому її можна оглянути лише ззовні.

Водяний млин руїна

Геопарк «Країна льодовика на Одрі»
Геопарк «Країна льодовика на Одрі» було офіційно відкрито 31 травня 2012 року. Його створення стало можливим завдяки фінансовій підтримці з боку Європейського Союзу. Регіональне бюро геопарку виконує кілька функцій. У старому, відремонтованому кінотеатрі працює туристичне інформаційне бюро, де можна дізнатися більше про місцеві туристичні атракції. У сучасному виставково-конференційному залі проводяться зустрічі, присвячені, зокрема, геології. Постійна експозиція присвячена останній льодовиковій епосі, що відбулася 12–15 тисяч років тому. Вона ілюструє перебіг останнього зледеніння та його вплив на геологічну будову й ландшафт околиць Мориня. Ця експозиція є вступом до піших прогулянок запланованими геотуристичними маршрутами, а також до вивчення взаємозв’язків між геологічною будовою, природним ландшафтом та історико-культурним середовищем життя людини. Комплекс працює з середи по неділю з 10:00 до 14:00.
Одним з елементів геопарку є пішохідно-велосипедна доріжка «Променад Великого Рака». Довжина доріжки становить 650 метрів. На маршруті можна зустріти мамутку Геосію в натуральну величину та її синочка Моринка. У центральній частині доріжки створено «Алею зірок плейстоцену». Там розташовано 10 інформаційних таблиць із малюнками та описами ссавців, що жили в період останнього льодовикового періоду. Під кожною дошкою розташовані сліди описаних тварин, тобто вмонтовані в землю плити з відбитками в натуральну величину. Крім того, там знаходяться моделі в натуральну величину: коня Пржевальського, печерного ведмедя та шаблезубого тигра.
Ще однією атракцією геопарку є Кам’яний сад «Камінь у природі, історії та культурі». Це експозиція з кількох десятків наносних валунів, зібраних з моренних пагорбів у околицях Мориня. Кожен із них має докладний опис. Цікавою атракцією є пісочниця, в якій діти можуть знайти сліди плейстоценових тварин.
Однак це ще не все, що може запропонувати геопарк. Незабаром мають з’явитися два геотуристичні маршрути: міський маршрут довжиною 2 км та 25-кілометрова Моринська петля, що огинає озеро Моржицьке та пролягає через Приєзер’є, Долсько та Метно до моренних пагорбів Карпат Моринських, а далі через Старе та Нове Обєзьєре до Мориня. Там будуть розташовані геолого-природні об’єкти, що демонструють геологію, рельєф місцевості, історичний та культурний ландшафт. Згодом до проекту мають долучитися також громади Цединя, Хойна та Трчиньско-Здруй. Тоді площа геопарку становитиме близько 400км² і матиме ще чотири геотуристичні маршрути.

Голландський вітряк
Голландський вітряк датується серединою XIX століття. З огляду на стан споруди, він недоступний для відвідувачів. Цей тип вітряків був менш поширений у наших краях, ніж так звані «козли» — дерев’яні вітряки, які повністю встановлювалися на обертовому «козлі», завдяки чому вся споруда оберталася відповідно до напрямку вітру. Згідно з фотографіями початку XX століття, такий вітряк також стояв на цьому пагорбі, приблизно на місці нинішнього басейну. Голландський вітряк, який також називають баштовим, відрізнявся тим, що весь корпус споруди був нерухомим (звідси й можливість використання каменю або цегли, як у цьому випадку, для його будівництва). Оберталася лише головка, що мала характерний вигляд перевернутого догори дном човна з лопатями. На жаль, ця найцікавіша частина вітряка зазнала руйнування ще в повоєнний час. До 2010 року можна було побачити лише залишки конструкції головки та смугу дерев’яних дощечок, що оточували верхню частину стін, по якій колись рухався підшипник головки. Наразі весь вітряк накритий дерев’яною конструкцією, яка має захистити будівлю від подальшого руйнування. Віконні отвори, що свідчать про те, що будівля мала аж три поверхи, були замуровані.

Добіно — місце відпочинку

Залишки середньовічних укріплень у Барлінку
У XIV столітті Барлінек мав систему укріплень, що оточувала місто стіною висотою сім метрів і довжиною 1800 метрів. До складу укріплень входили рови, сторожові вежі, башти та ворота, а також дві протилежні брами: Млинська (залишки якої — кам’яний будинок із баштою-еркером, розташований на вулиці Незалежності, 7) та Мислиборська (від якої до сьогодні не збереглося жодних споруд).
У XIX столітті більшу частину укріплень було розібрано, а решта зазнала значних руйнувань під час Другої світової війни. Фрагменти, що збереглися — довжиною 400 метрів — знаходяться переважно на перетині вулиць Горної та Хмільної, де можна побачити вцілілі ефектні деталі корони стін, залишки сторожових веж та «Собачу браму».
Інші залишки укріплень можна побачити також на вулиці Єзьорній. Вони дають уявлення про могутність середньовічних укріплень, що захищали місто в ті часи, коли воно було прикордонним оборонним містом.

Китайський дім
«Китайський дім» отримав свою назву на честь першого власника будівлі, який значну частину свого дорослого життя провів на Далекому Сході. Він був захопленцем і популяризатором старокитайської настільної гри «Го». Повернувшись із мандрівок, він оселився в місті свого дитинства, яке вже не виглядало так, як він його запам’ятав із наймолодших років. Він увічнив одну з небагатьох збережених ділянок міських мурів у новозбудованій будівлі. Її можна побачити й досі з боку вулиці Гродзької. Хоча на перший погляд це важко помітити, архітектура будівлі нагадує давні фортифікаційні споруди. Якщо придивитися уважніше, виникає асоціація з вежею або брамою в міських мурах. Найбільш характерною деталлю будинку є еркер, верхівка якого має бути мініатюрою колишньої Великої Водної Брами. Увагу привертає також використання каменю в нижніх частинах будівлі. Будинок перебуває у приватній власності, тому його можна оглянути лише ззовні.

Колишній курортний будинок
Колишній курортний комплекс розташований на східній стороні Старого міста, одразу за міськими укріпленнями. У східній частині розташовані будівлі, а в західній — ландшафтний парк, що прилягає до курортного будинку. Колишній курортний будинок був заснований на рубежі XIX і XX століть як лікувально-купальний заклад, що використовував грязьові родовища.
До складу первісної курортної забудови входили: курортний будинок, котельня, кухня та гімнастичний зал. Сучасна забудова складається з пральні, прасувальної, вітальні, гаража, архіву, каплиці та портьєрної.
Головною будівлею є споруда, розташована в центральній частині комплексу. Площа курортного будинку становить 745 квадратних метрів. Будівля зведена з цегли на фундаменті з щебеню у формі підкови. Уздовж східної стіни курортного будинку пролягали рейки, по яких транспортували болото. У будівлі не збереглися історичні віконні та дверні рами.
Історична котельня розташована зі східного боку курортного будинку. Будівля зведена з цегли, у північно-західному куті знаходиться окремо стояча димохідна труба. Площа забудови становить 120 квадратних метрів. Кухня з гімнастичним залом також розташовані зі східного боку головної будівлі. Будівля, зведена з цегли, має площу 115 квадратних метрів. Віконні та дверні рами не збереглися. На горищі кухні збереглися два металеві котли, які в минулому використовувалися для підігріву болотної грязі.
Комплекс будувався в 1898–1907 роках, але курорт розпочав свою діяльність уже в 1898 році. Після Другої світової війни комплекс будівель перейшов у власність Державного казначейства; протягом перших трьох років після війни він виконував функції курорту, потім усе обладнання було перевезено до Полчина-Здрою, а сам будинок перетворили на Академічний відпочинковий центр. Наприкінці 70-х років XX століття, після капітального ремонту та зведення сучасних будівель у колишньому курортному комплексі, тут розмістили будинок соціальної допомоги, який знаходиться там і донині.
Об’єкт було внесено до воєводського переліку пам’яток у січні 2003 року.

Колишня районна адміністрація
Місліборж отримав права повіту в 1816 році. У зв’язку зі збільшенням кількості чиновників виникла потреба у будівництві нової резиденції. Нова будівля повітового управління з’явилася на рубежі XIX і XX століть. Це двоповерхова споруда з високим підвалом та корисним горищем. У фасаді домінують вікна зали засідань повітової ради. Наразі у будівлі розміщується відділ реєстрації актів цивільного стану в Місліборзі та банк, тому можливість огляду її зсередини обмежена. Повітова адміністрація зараз має свою штаб-квартиру в будівлі, зведеній після Другої світової війни, за адресою: вулиця Спокойна, 22.

Лікарняний колектив
Лікарняний комплекс було збудовано у 1904–1935 роках. До його складу входять такі будівлі: головна будівля, колишня пральня, водонапірна вежа, дитяча поліклініка, технічний відділ, внутрішнє відділення. Більшість будівель виконано у стилі сецесії, але також присутні форми раннього модернізму з елементами необароко та неоренесансу.
Будівництво лікарні розпочалося у 1904 році, а 3 листопада 1905 року відбулося її урочисте відкриття. Проектувальником будівлі був будівельний радник Меттке. Управлінням закладом займався орден йоаннітів. Спочатку лікарня налічувала 30 ліжок. У 1912 році було зведено нову будівлю, призначену для інфекційних хворих. У 1929–1931 роках лікарню розширили, тоді добудували крило, в якому розмістився операційний блок. Після Другої світової війни для потреб лікарні було переобладнано будівлю податкової інспекції 1935 року та житлові будинки, а також зведено нові будівлі.
Територія лікарні вкрита деревами: дубами, буками, каштанами, ялинами. Ця територія вирізняється високими ландшафтними цінностями завдяки зелені, різноманітному рельєфу та краєвиду на озеро.
Об’єкт відкритий для відвідувачів.

Місце відпочинку

Місце для відпочинку та туристичний навіс

Міські укріплення
Міські укріплення в Хощні були зведені на рубежі XIV і XV століть. До сьогодні збереглися лише фрагменти стін. Стіни були збудовані з каменю та цегли, а їхня довжина становила 1600 м. Вони були укріплені системою валів і ровів. Північну сторону захищали болота.
Міські укріплення мали три брами, сім веж і 36 сторожових постів. Брами розташовувалися біля головних в’їздів до міста. З заходу розташовувалися Кам’яна брама (виїзд у напрямку Барлінека та Мислибожа). З південного сходу — Висока брама (виїзд у напрямку Добєгнєва). Млинська брама розташовувалася з півночі (виїзд у напрямку Старгарда).
У першій половині XVIII століття було прийнято рішення про знесення оборонної системи. Було знесено три брами, почато засипати рови та зрівнювати вали. Тоді й виникла ідея перетворити ці території на рекреаційні зони. На території на західній і південній сторонах мурів облаштували парк (нині — Парк Моніушка) та рекреаційно-спортивні майданчики. На південному валу, вздовж вулиці Пястовської, проклали прогулянкову алею, яка носить назву «Пястовські вали».
До наших днів збереглися лише невеликі фрагменти середньовічної міської стіни. Існує значна частина північної стіни, а також уривки південної та західної стін. З розібраних брам залишилася кругла споруда — рондель передньої частини Кам’яної брами — Барбакан. До сьогодні в ньому збереглися стрілецькі отвори та фриз із чорної цегли. Барбакан розташований на розі вулиць Пястовської та Свободи, тут знаходиться будівля міської ради.

Міські укріплення
У першій половині XIV століття розпочалося зведення фортифікаційних споруд. Барлінек оточили еліптичним кільцем із семиметрової кам’яної стіни. До нього вели ворота Місліборська та Млинська. До берега озера можна було дістатися через водні ворота — Малу та Велику. Оборону підсилювали 27 веж та сторожових пунктів. У 20-х роках XIX століття стіни та ворота, що обмежували розвиток міста, були значною мірою розібрані. Наразі ми можемо помилуватися двома ділянками мурів: зниженою частиною між вулицями Єзіорною та Гродзькою, а також краще збереженою ділянкою на перетині вулиць Хмільної та Горної. Уздовж останньої можна побачити верхню частину мурів, сторожову вежу та «Псовську браму».

Міські укріплення Морині
Оборонне місто, яке стало початком Моріня, було засноване в X столітті на західному березі озера Моржицько. Міські права Моріню було надано до 1306 року. Приблизно в цей же час було зведено міські укріплення. У 1320 році Моринь увійшов до складу міст Нової Маркії. У XV столітті містом правили тевтонські лицарі. Під час їхнього правління, у 1433 році, Моринь був зруйнований гуситами. Трохи пізніше, а саме у XVIII столітті, місто тричі зазнавало руйнувань внаслідок пожеж. За часів правління Гітлера в Морині було створено так звану «Батьківську школу» — заклад, завданням якого було германізація польських дітей.
Оборонні стіни міста були зведені в першій половині XIV століття. Фортифікації побудували з польового каменю та цегли на висоту 6,5 метра (сьогодні їхня висота становить 4,5 метра). Міські стіни оточують місто колом діаметром 300 метрів. Спочатку до складу укріплень входило двадцять вісім чотирикутних сторожових веж, дозорні вишки та одна в’їзна брама з вежею. До наших часів збереглася повна лінія мурів без воріт і сторожових веж. Зате збереглися дозорні, а з боку озера — озерна брама, яка давала змогу доставляти воду до міста у разі спалаху пожежі. Міські мури були оточені валом та ровом — ці захисні споруди було знесено лише в 1811 році.
Моринь, що розташований поза головними транспортними шляхами, не зазнав значних втрат під час військових дій (пошкоджено близько 15 % будівель). Міські укріплення збереглися до наших днів майже в первозданному вигляді. Це одне з небагатьох міст, у якому майже повністю збереглися середньовічні укріплення. Завдяки цьому фортифікації є однією з найцінніших пам’яток військової архітектури.
У 1956 році до воєводського переліку пам’яток було внесено територію старого міста Мориня (старе місто в Морині зберегло середньовічний характер і планування вулиць), а менш ніж через 20 років, у 1974 році, до переліку також увійшли міські укріплення.

Міські укріплення Трчиньска-Здруй
Незважаючи на бурхливе минуле, численні пожежі та війни, що прокотилися через Трзіньсько-Здруй, у місті збереглася досить велична лінія стін. Укріплення були зведені у XIV–XV століттях із польового каменю та цегли. Колись стіни мали 30 стрілецьких веж, були оточені ровом та земляним валом — ці захисні споруди було ліквідовано у XIX столітті.
До наших часів у лінії укріплень збереглося 5 башт-лупинок, 20 прямокутних башт, дві башти — Прохова та Боцяна — і дві брами — Мислиборська та Хоєнська (існувало три, але Стражевська брама не збереглася).
Мислиборські ворота були зведені у XIV столітті на висоту понад 20 метрів і були найважливішим оборонним елементом міста. У нижній частині споруда зведена з гранітних тесаних каменів, у верхній — з цегли. Це вежоподібні ворота, збудовані на прямокутному плані. Пам’ятка оснащена залізною решіткою, яка замінила попередню, дерев’яну. У XVI столітті до воріт добудували восьмикутні надбудови, які слугували для спостереження. У воротах також видно стрілецькі отвори. Назва воріт походить від їхнього розташування в мурі — вони спрямовані в бік Міслібожа.
Хоєнська брама була зведена у XIV столітті на висоту 18 метрів. У XV столітті до споруди добудували передбрам’я, яке було зруйновано у XIX столітті. Як і у випадку з Місліборською брамою, Хоєнська брама у нижньому ярусі була зведена з польового каменю, а у верхньому — з цегли. Ці ворота також мають залізні грати, які колись зачиняли на ніч. У XVI столітті до воріт добудували восьмикутні надбудови, що давали змогу вести спостереження. Для пересування між поверхами воріт використовували драбини. Ворота мали постійний гарнізон, озброєння та запаси продовольства. І в цьому випадку назва пов’язана з напрямком, у якому вони були зведені.
Порохова вежа виникла у XV столітті шляхом закриття напівкруглої сторожової вежі. Вежа на круглому плані, найімовірніше, слугувала для зберігання пороху. Нижня частина споруди зведена з каменю, а верхня — з цегли. У вежі видно стрілецькі отвори, споруда оснащена оборонним ганком, оздобленим стіною без бланків.
Назва «Башта Лелеча» з’явилася у XIX столітті і походить від лелечого гнізда, яке існує на споруді й донині. Сама споруда була зведена у XV столітті шляхом переобладнання прямокутної сторожової вежі XIV століття. У XIX столітті до цегляної башти було добудовано житловий будинок. У стінах башти можна побачити три стрілецькі вікна.
Міські укріплення Трчиньска-Здроя були внесені до списку пам’яток у листопаді 1963 року.

Міська ратуша
Ратуша у Злоценці розташована на ринковій площі та була збудована у 1833–1863 роках на місці попередніх споруд, що виконували цю функцію. Будівля, яку ми бачимо сьогодні, з’явилася завдяки зусиллям тодішнього мера міста Кароля Ленца. Спочатку будівля була резиденцією міської ради, суду та відділу реєстрації актів цивільного стану. Перед Першою світовою війною його було перебудовано, в результаті чого на фасаді ратуші з’явився герб Злоценця, який можна побачити й донині. Це білий замок із двома вежами, а над ним — сокіл; усе це зображено на блакитному тлі. Після війни там розміщувалися військові органи влади та Управління безпеки, однак така ситуація тривала недовго, і ратуша знову стала резиденцією міської влади та виконує цю функцію донині.
Ратуша — це будівля, зведена за прямокутним планом, що має два поверхи, розділені карнизами. Вона накрита чотирисхилим дахом з кількома мансардами. На кутах видно бунірування. Головний вхід до будівлі розташований зі східного боку, до нього ведуть сходи з кількох сходинок. Посередині розташований вузький ризаліт, увінчаний напівкруглим виступом із гербом міста в центрі. У північно-західній частині розташована прибудова з напівкруглим дахом.
Наразі будівля є штаб-квартирою міської ради, тому огляд її зсередини обмежений.

Міська ратуша
У південній частині міста, на вулиці Ринок, 15, розташована ратуша XV століття. Ця готична будівля була зведена у XIII столітті як будинок купців. На рубежі XIV і XV століть споруду розширили, а в XVI столітті добудували пізньоготичні декоративні фронтони, хрестові та сітчасті склепіння. Ратуша побудована на прямокутному плані, будівля з червоної цегли, покритої штукатуркою. Двоповерхова споруда має підвал і увінчана двосхилим дахом, покритим керамічною черепицею.
У частині приміщень можна побачити хрестово-реберні склепіння, а в колишній судовій залі — сітчасті склепіння з поліхромією XVI століття. Поліхромії з рослинними та геометричними мотивами були виявлені під час реставраційних робіт, проведених у 80-х роках XX століття.
Протягом століть споруда неодноразово ремонтувалася, перебудовувалася та відновлювалася. Через це будівля часто змінювала свій вигляд, але у фундаменті ратуші збереглася її найстаріша частина. Капітальні ремонтні роботи були проведені після Тридцятирічної війни, у другій половині XVII століття, а також на рубежі XIX і XX століть. Останній значний ремонт було проведено на рубежі 80-х і 90-х років XX століття.
Ратуша виконувала багато функцій, і кожен з поверхів використовувався для різних цілей, залежно від потреб мешканців. Зали використовувалися в комерційних, адміністративних, релігійних чи судових цілях. До початку XIX століття на першому поверсі проводилися ярмарки, а після війни там розміщувалися карцер та поліцейський пост. Нині ратуша служить міській адміністрації. На першому поверсі розташовані кабінети чиновників, на другому — кабінет мера та великий зал, у якому відбуваються засідання міської ради та проводяться цивільні шлюби.

Міська ратуша
Нинішня будівля ратуші була зведена у 1771–1772 роках на місці споруди, що виконувала ту саму функцію. Ймовірно, це вже третя будівля ратуші, що стоїть на цьому місці. Перша будівля згоріла під час пожежі в місті, що сталася в 1539 році. Ратуша — це класицистична цегляна двоповерхова будівля, спроектована за прямокутним планом. Вхід веде через центральний ризаліт, звернений до площі. Його прикрашають рустовання та завершення у вигляді тимпану, у якому чітко видно отвір. Раніше в ньому був розміщений годинник. Прямокутні вікна прикрашені ліпними декоративними мотивами в стилі бароко (паноплія) та рококо (рокайль). З західного боку, над одним із вікон, розміщено герб Міслібожа. Колись у будівлі зберігалися еталони міслібожських мір і ваг, міські прапори, а також документи, що стосуються історії міста. Нині тут розташовані Управління міста та громади Міслібожа та Міська рада. Перед ратушею розташований модерністський фонтан та меморіальні камені: на честь Івана Павла та піонерів Місліборзької землі.

Маєток
З самого початку свого існування село було пов’язане з сусіднім Моринем — через поромну переправу, що розташовувалася в Приєзері. У XIV столітті село належало Ніколаусу фон Сакку з Роснова, у першій половині XV століття Приєзері перебувало у володінні роду фон Блоків, а з 1487 року маєток знову належав родині фон Сакків. Наприкінці 20-х років XX століття в селі проживало майже 300 осіб — 163 з них були пов’язані з маєтком.
На території колишніх господарських будівель знаходиться історичний маєток XVIII століття. Будівля зведена в бароково-класицистичному стилі з висунутим ризалітом, увінчаним тимпаном. Будівля одноповерхова з високим горищем, придатним для облаштування. На першому поверсі розташовано 10 приміщень, серед яких бальний зал та коридор зі сходовою кліткою. На другому поверсі знаходяться два приміщення. Будівля має повний підвал. Загальна площа маєтку становить 600 кв. м.
Маєток зведено з червоної цегли, на вершині будівлі — мансардний дах. У XIX столітті будівлю було перебудовано. Будівля оточена ландшафтним парком, який простягається на площі 3 га. У саду можна побачити цікавий деревостанок та каштанову алею.
Наразі пам’ятка архітектури потребує капітального ремонту: відсутні віконні рами, реставрації потребують фасад та дах. Будівля перебуває у приватній власності, власник намагається продати маєток разом із парком, що його оточує. Будівля була внесена до списку пам’яток архітектури у жовтні 1957 року.

Монастир
Нинішня будівля Згромадження Сестер Милосердного Ісуса була зведена на рубежі XVIII і XIX століть. Це двоповерховий житловий будинок із функціональним горищем та прибудовами. Будівля спроектована на прямокутному плані. Будівля покрита керамічним двосхилим дахом. Другий поверх і мансарду виконано у техніці фахверку — дерев’яну конструкцію заповнили цеглою, яку, як і решту стін, оштукатурили. З 1980 року в будівлі розташована резиденція Згромадження Сестер Милосердного Ісуса, тому її можна оглянути зсередини, скориставшись реколекціями або послугами ночівлі.

Муніципальний плавальний басейн на Дравському озері
Муніципальна купальня на Дравському озері - найкраще місце для купання та засмагання в Чаплінеку. Об'єкт є сучасним, безпечним та оснащеним повною інфраструктурою. Територія пляжу та купальні огороджена, доступ до неї можливий лише через спеціально відведені входи. Зона купання велика, з береговою лінією довжиною 175 м. Є плавучий рекреаційний причал у формі літери U, до якого можуть швартуватися яхти або гребні човни. Причал обладнаний захисними перилами та сходами для полегшення входу та виходу з води. Є окремі зони для плавців і тих, хто не вміє плавати. Також є безпечна зона для купання для маленьких дітей. Пляж, як правило, піщаний, але є також трав'янисті ділянки на краю пляжу. Крім того, пляж і зона для купання включає майданчик для пляжного волейболу, дитячий ігровий майданчик, роздягальні та санітарні приміщення. Під час літніх канікул рятувальники ВООПР щодня з 10.00 до 18.00 стежать за безпекою відпочиваючих. Протягом сезону вода регулярно перевіряється на чистоту та придатність для купання. На пляжі також працює пункт прокату водного спорядження (каное, водні велосипеди, гребні човни). Неподалік від зони купання знаходиться муніципальний стадіон і амфітеатр, де проводяться концерти та розважальні заходи.

Мурал «Злоцієнецький 2017» у Злоцієнци
Автором остаточного проекту є д-р архітектор Радослав Барек у співпраці з Домініком Дзєдзіною.

Озеро Брочино
Ось озера пролягає у напрямку північ — південь, воно має видовжену форму. Це невелике місцеве озеро з чистою водою, яке часто зариблюється Польським рибальським союзом. У водах Брочина мешкають такі риби, як, наприклад, короп чи амур. У північно-західній частині озера розташоване місце для купання з причалом.

Палац
Палац було зведено у 1924 році. Він побудований за нерегулярним планом у стилі еклектики. Двоповерхова будівля особливо цікава з боку парку. Увагу одразу привертає розташована по центру кругла вежа з балконом, що спирається на дві колони. Шарму додають сходові клітки, збудовані у крилах будівлі. Палац оточує парк з під’їзною алеєю. До 1939 року палац часто змінював власників. Останній із них загинув у концентраційному таборі.
У 1939–1945 роках палац використовувала молодіжна організація, пов’язана з нацистською партією, — «Гітлерюгенд». Після війни маєток виконував різні функції. Наразі тут розташований Салезіанський молодіжний виховний центр «Будинок молоді».

Палац і садиба
Парк було засновано одночасно з будівництвом палацу, яке відбувалося у 1851–1853 роках. Тоді й виник сад у англійському стилі площею близько 22 гектарів із під’їзною алеєю, який існує й донині. З 1972 року в палаці розміщується Спеціальний навчально-виховний центр, у зв’язку з чим огляд палацу та парку обмежений.

Палац родини фон Шредер
Палац у Любіані був зведений у 1900 році родиною фон Шредер. Це будівля в еклектичному стилі, прикрашена ризалітами. Її архітектурна форма відображає нові тенденції в будівництві резиденцій на початку XX століття.
Палац — досить велика споруда: його довжина становить 408 м, ширина — 173 м, а висота — 145 м. Будівля зведена на плані трьох прямокутників, що стикаються між собою. Фасад будівлі орієнтований на південний схід. Це двоповерхова будівля з підвалом, покрита чотирисхилим дахом. У довгих скатах даху корпусу споруди розташовані невеликі мансардні вікна, покриті двосхилими дашками. Фасад прикрашений ризалітами, накритими конструктивно незалежними двосхилими дахами. Уявні ризаліти довгих фасадів висунуті за лицьову поверхню стін приблизно на 70 см. Веранда, розташована на цегляному цоколі, спирається на дерев’яні оздоблені колони, з’єднані ажурними аркадними арками. Вхід на веранду знаходиться з житлового боку. До будівлі ведуть головний вхід та входи у довгих фасадах. Головні двері будівлі — дубові, двостулкові. Віконні прорізи мають форму вертикальних прямокутників, увінчаних арками; у бальному залі — шестистулкові вікна. На особливу увагу заслуговує бальний зал із чудово збереженим інтер’єром.
Палац — доглянута будівля. Це об’єкт, який варто побачити. Навколо палацу розкинувся парк другої половини XIX століття.
У 50-х роках Лубіану включили до складу сільськогосподарського підприємства Державного центру племінного розведення, а в 60-х роках до Лубіани перенесли штаб-квартиру POHZ. У 1994 році підприємство було перетворено на ТОВ «OHZ Любіана», а його власником стала Державна скарбниця; досі в палаці розташована штаб-квартира правління.

Парафіяльна резиденція на вул. Косьцельній
Будівля парафіяльного будинку була зведена у XIX столітті. Це будівля у готичному стилі з червоної цегли. Варто звернути увагу на сонячні хрести, що розміщені на стіні будівлі. З 1993 року будівля виконує функцію парафіяльного будинку. Раніше тут розміщувалися німецька школа, лікарня та медичний центр. Це дуже гарна, доглянута історична споруда, яку варто побачити під час екскурсії по Пелчице.

Парафіяльний костел св. Франциска Ассизького
Парафіяльний костел св. Франциска Ассизького був збудований з польового каменю та цегли наприкінці 15 століття. Південний портал костелу був перебудований у 19 столітті у вигляді круглого арочного порталу в загостреній ніші. Східний фронтон прикрашений блендами та пінаклями. Костел був зруйнований під час Другої світової війни. Його відбудова розпочалася лише у 1982 році і тривала шість років. Церковну територію оточують фрагменти кам'яного муру з готичною брамою 15-16 століття. Інтер'єр костелу прикрашають скульптури та розписи із зображеннями святих.
Освячений 5 жовтня 1986 року, належить до парафії Матері Божої Неустанної Помочі в Сучані.
Розклад богослужінь: неділя. Неділя: 10.30, середа: 16.00: 4 X.

Пляж в Інсько
Пристань для яхт пропонує місце відпочинку для всіх, хто насолоджується красою озера Інско та самого Інско. До послуг гостей їдальня та прокат водного спорядження.

Пошта
Будівля пошти була зведена наприкінці XIX століття. Це двоповерховий кам’яний будинок, побудований у стилі історизму. Він переважно нагадує класицистичні форми, що помітно на фасаді. Імена будівельників та архітекторів будівлі залишаються невідомими. З самого початку будівля виконувала функції житлово-послугової. У 70-х роках споруда зазнала капітального ремонту. Другий поверх будівлі з’єднаний із другим поверхом сусідньої будівлі ратуші.
Будівля має форму лежачого паралелепіпеда, накритого високим двосхилим дахом. Архітектурна композиція будівлі базувалася на осьовому розміщенні віконних і дверних прорізів. На фасаді вікна згруповані у три секції. На другому поверсі фронтонні вікна мають архітектурну оправу у вигляді фланкуючих пілястр, з’єднаних сплощеними фронтонами. Центральні вікна розділяють аналогічні пілястри. Віконні прорізи прикрашені профільованими карнизами та облямівками, що їх з’єднують. Цей архітектурний елемент є типовим для утилітарних будівель того періоду.
Інтер’єри будівлі не зберегли історичних цінностей і були пристосовані до потреб пошти, штаб-квартира якої розміщується в цій будівлі.

Прогулянкова алея в Злоцінці
Поїлка на пішохідній зоні в Злоцінці

Ринок у Чаплінку
Ринок у Чаплінку зачаровує своєю затишною чарівністю та атмосферою маленького поморського містечка. Оточений старовинними кам’яними будинками, він є серцем міста та місцем зустрічей мешканців і туристів. Прогулюючись ринком, можна відчути виняткову атмосферу історії, яка гармонійно поєднується з красою навколишньої природи Дравського озерного краю. Це місце, де варто зупинитися на хвилинку, сісти в кав’ярні та спокійно насолодитися неповторним колоритом Чаплінка.

Руїни палацу в Доброполі
Перші згадки про село датуються 1338 роком. У XVI столітті Добополе належало роду фон Сідоу. Родина володіла селом до 1815 року. У 1828 році воно належало роду фон Рютса, а в 1858 році — роду фон Зенфт-Пілсаха. У другій половині XIX століття маєток повернувся до родини фон Зідоу — його перейняв Карл Фрідріх фон Зідоу. Саме за часів родини фон Зідоу в селі було зведено барокову церкву 1766 року, палац 1760–1770 років та просторий ландшафтний парк.
Палац було збудовано в стилі бароко. Будівлю розмістили у східній частині маєтку; зі сходу до споруди прилягав парк, який простягався аж до берегової лінії озера. Будівля призначалася для проживання управителя маєтків, що належали родині фон Сидових зі Столичної. Палац був двоповерховим, збудованим із червоної цегли. Архітектор, який спроектував палац, невідомий. Наразі споруда перебуває у стані прогресуючої руїни. Частково збереглися фасадні стіни будівлі, відсутні віконні та дверні рами. До об’єкта можна підійти ззовні, але вхід до палацу може бути небезпечним. Сьогодні палац належить приватному власнику. Будівля була внесена до списку пам’яток у жовтні 1956 року.
Зі східного боку до палацу прилягає ландшафтний парк, розпланований у формі еліпса, який у XVIII столітті було перетворено на парк в англійському стилі. На території саду можна побачити багатий деревостан, що складається, зокрема, з каштанів, лип та кленів.

Руїни палацу в Росцині
Бароковий палац був збудований у другій половині XVIII століття родиною фон Бредов. Його виникнення пов’язане із заснуванням у 1753 році в Росчині фабрики однотипних глиняних люльок. Для їхнього виробництва використовували глину, що видобувалася поблизу Росчинського озера. У другій половині XIX століття палац було перебудовано. Це двоповерхова будівля, накрита мансардним дахом із фронтоном. Палац прикрашає репрезентативний ризаліт, увінчаний тимпаном, а також трикутні навіси над вікнами першого поверху.
Разом із будівництвом палацу з його південного боку було закладено парк у стилі бароко — впорядкований і регулярний. У XIX столітті йому надали рис ландшафтного парку — свободу, асиметрію, романтизм. У ньому ростуть переважно каштани, дуби, липи, буки та ясени, але можна зустріти поодинокі екземпляри платана, тису та даглезії. Біля палацу росте липа з обхватом 450 см, а у східній частині парку — дуб з обхватом 440 см. Палац і парк були залишені без догляду, що призвело до їхнього занепаду. Комплекс відкритий для відвідувачів, але під час огляду палацу слід бути особливо обережним.

Сільський пляж на озері Вапницьке

Самообслуговувальна станція ремонту велосипедів

Скульптура Хоща

Славоград
Гродзисько Славоград — це етнографічний заповідник, який досі вирує життям. На його території можна не лише побачити старовинні споруди, а й по-справжньому перенестися в часи раннього середньовіччя. Це місце пропонує відвідувачам можливість ознайомитися, зокрема, з архітектурою, костюмами, ремеслами та релігією. На території етнографічного заповідника облаштовано загони для тварин та сади, де вирощують лікарські трави. Середньовічні воїни запрошують відвідувачів взяти участь у різноманітних іграх, таких як метання сокири та спису, стрільба з лука, перетягування каната, бої на мечах. Жінки, у свою чергу, проводять кулінарні майстер-класи, на яких можна, наприклад, спекти власні коржі. Крім того, у Славогроді організовуються майстер-класи, заходи та історичні проекти, у яких можуть взяти участь усі бажаючі.

Спостережна вежа
Оглядова вежа розташована на навчальній стежці "Студницькі ласи" на території Дравського лісництва. Вежа була відремонтована у 2014 році, оскільки її технічний стан загрожував безпеці. Після ремонту поруч з оновленою спорудою встановили нові інформаційні щити, а також обрізали дерева, які заважали огляду лагун і птахів, що там оселилися. Поруч з вежею облаштовані туристичні об'єкти, є парковка для автомобілів, а також покращені під'їзні шляхи. Висота вежі становить 7 м.

Станція Клепіч
З моменту створення велодоріжки станція «Клепіч» приймає велосипедистів, які можуть тут відпочити та залишити після себе слід. Творцем цього місця є пані Йоланта Курпєль та її родина.
Це прекрасне місце створено від щирого серця. Пані Йоланта разом із родиною власноруч облаштувала місце для відпочинку, використовуючи власні сили та кошти. Тут панує барвиста атмосфера завдяки численним квітам та прикрасам. Дерева кидають тінь, у якій втомлені подорожжю велосипедисти можуть присісти й відпочити. Тут встановлені столи. Є балон із газом, чайник, вода та шафка, у якій можна знайти чай, каву та цукор.

Старе місто
Моринь — одне з найменших міст у Західно-Поморському воєводстві, його населення становить лише близько 1600 мешканців. Початки Мориня сягають X століття — тоді тут було засновано оборонне місто, а поруч із ним — рибальсько-сільськогосподарське поселення. Міські права Мориню були надані ще до 1306 року. У XIV столітті було зведено міські укріплення. Вже у 1320 році місто увійшло до складу Нової Маркії. У XV столітті містом правили тевтонські лицарі — саме тоді (1433 рік) гусити завдали йому значних руйнувань. У XVIII столітті місто пережило 3 серйозні пожежі. Під час нацистського режиму в місті було створено так звану «Школу Вітчизни», метою якої було германізація польських дітей (одна з двох на Помор’ї).
Місто розташоване поза основними транспортними шляхами, тому під час Другої світової війни не зазнало значних втрат (було зруйновано близько 15 %). Завдяки цьому збереглася більшість цінних історичних пам’яток. Старе місто майже повністю оточене середньовічною оборонною стіною висотою 4,5 метра (її діаметр становить близько 300 метрів) і в цілому у 1956 році було внесене до воєводського переліку пам’яток.
У межах стін Старого міста знаходиться костел Святого Духа, збудований у другій половині XIII століття в пізньороманському стилі. Тринефна споруда, зведена з гранітних тесаних каменів, була розширена у XIV столітті. Усередині можна побачити романський вівтар XII століття з гранітних кубиків (який старший за сам храм приблизно на 100 років), барокову амвон та фрагменти середньовічної поліхромії.
У східній частині ринкової площі, за адресою пл. Свободи, 1, розташована ратуша — будівля XIX століття з класицистичним порталом. Будівля була відновлена після пожежі 1961 року. Перед будівлею розташований фонтан зі скульптурою рака. Статуя пов’язана з місцевою легендою, згідно з якою колись у місті жив юнак на ім’я Рак. Під час бранденбурзького наступу він прорвався крізь війська загарбника та привів князівську армію, яка вступила в бій. Однак юнак загинув під час сутички. За легендою, у місячні ночі його душа виходить з озера Морзицько у вигляді рака й охороняє Моринь.
На вулиці Ринковій, 27, ми побачимо неоготичну будівлю 1874 року — колись тут розміщувався колишній притулок для сиріт, заснований Крістіаном Фердинандом Кохом. У 1903 році перед будівлею було встановлено пам’ятник засновнику. Нині тут розташований Будинок соціальної допомоги для дітей з обмеженими можливостями, яким опікуються черниці-бенедиктинки-самаритянки Хреста Христового.
До складу історичного Старого міста також входять житлові будинки XVIII та XIX століть разом із плануванням вулиць. Частина будівель має так звані ганки. Старе місто в Морині було внесено до списку пам’яток у лютому 1956 року.

Старе місто
Історія Хощна сягає XIII століття. У 1284 році місто отримало привілей про заснування. Наприкінці XIII століття площа міста становила 24 га. Воно було розплановане за паралельним принципом і мало форму півкола. Місто поділялося на чотири квартали з ринковою площею в центрі. У XIV та XV століттях місто переживало економічний та політичний розквіт. Тоді забудову міста становили: чотирикутний ринок, мережа чотирьох головних і поперечних вулиць, а також система укріплень. На ринку розташовувалися парафіяльна церква з кладовищем, ратуша, торговий дім, крамниці та м’ясні лавки. Оборонну систему міста утворювали кам’яно-цегляні стіни, 36 сторожових веж, 5 оборонних башт та 3 брами: Висока, Млинська та Кам’яна.
Під час Тридцятирічної війни (1618–1648) місто зазнало значних руйнувань. З колишньої забудови залишилися лише міські укріплення. Під час відбудови міста після війни забудову розріджували, а головні вулиці вимостили бруківкою. Наприкінці XVIII століття з’явилися вуличні насоси. До XIX століття міська забудова розташовувалася в межах мурів та передмість перед міськими воротами. У 20–30-х роках XX століття з’явилася забудова вулиць, прокладених на південь від старого міста.
Коли в лютому 1945 року Хощно було захоплено радянськими військами, було зруйновано 1345 будівель — понад 80 % забудови. Найбільше постраждало Старе місто. Крутопотужна відбудова міста тривала до 60-х років. З довоєнної архітектури збереглося лише кілька об’єктів, серед яких — парафіяльна церква, барбакан, половина водонапірної вежі, вокзал, залишки міських мурів. У 1984 році Хощно відсвяткувало 700-річчя заснування міста. Територія старого міста внесена до реєстру пам’яток.

Територія Старого міста
У Місліборзі до наших днів збереглося історичне планування Старого міста, що датується XIII століттям. Його походження сягає VI століття до нашої ери. Тоді над сучасним Мислиборським озером, на пагорбі «Винниця Тумська» (Лиса Гора), було зведено городище лужицької культури. Біля його підніжжя виникло рибальське поселення. На цьому ж місці на рубежі VIII і IX століть нашої ери існував слов’янський городище Жолдин (Солтин, Солдін або Слодзин), яке проіснувало до XII століття. Подією, яка визначила сучасний вигляд міста, стало надання міських прав у період між 1262 і 1270 роками. Тоді було розплановано характерну овальну сітку вулиць, яка чудово простежується й донині, з головною вулицею (нині — Героїв Варшави) та центрально розташованим ринком. На ринку, який нині носить ім’я Івана Павла II, було зведено будівлю міської влади — ратушу, що збереглася до наших днів. Невдовзі після отримання привілею на заснування місто було оточене стіною з воротами та вежами. Міщани, які збагачувалися завдяки ярмаркам, що проводилися в місті, будували пишні будинки, які, на жаль, не збереглися до наших часів. У період найвищого розквіту Місліборж був місцем проведення станових з’їздів, судів, а також мав власні міри, ваги та право карбування монет. У 1433 році розвиток міста зупинився внаслідок його захоплення та спалення гуситами. Наступне руйнування здійснив у 1473 році західнопоморський князь Богуслав X. У XVI столітті Мислиборз спустошували величезні пожежі, а в XVII і XVIII століттях — Тридцятирічна та Семирічна війни. Хоча місто щоразу піднімалося з колін, енергія витрачалася на відбудову, а не на розвиток. Тому Місліборж не відіграв провідної ролі в історії регіону. Певне поліпшення статусу міста принесло лише відкриття залізничних сполучень із Кострином, Старгардом-Щецинським, Барлінком та Горжовом-Великопольським. На жаль, внаслідок подій Другої світової війни Місліборж зазнав руйнувань майже на 40 %. Увесь комплекс Старого міста було внесено до реєстру пам’яток архітектури.

Туристичний інформаційний центр у Барлінеку
Туристичний інформаційний центр надає інформацію про туристичну та культурну пропозицію гміни та міста Барлінек, Мисліборського повіту та околиць. Тут можна придбати карти, путівники та книги, пов'язані з регіоном, а також отримати допомогу в контакті з пілотами та туристичними гідами.
Інформація надається польською та англійською мовами.

Туристично-інформаційний центр у Тшцінсько-Здруй

Фонтан із статуєю «Гусярки»
Цю скульптуру подарували місту в 1912 році двоє мешканців Барлінка, які заробили в Німеччині значний статок, а її автором є мюнхенський художник Кнут Акерман (або Кнут Акберг, як вказують інші джерела). Мальовничий фонтан — улюблене місце зустрічей мешканців. «Гусярка» стала символом Барлінка, а постать дівчини пов’язана з місцевою легендою про пастушку, яку несправедливо засудили до смерті за нібито чаклунство. Її врятували гуси, які прилетіли безпосередньо перед стратою і підняли дівчину на своїх крилах.

Фонтан Великого Рака в Морині
Великий Рак — це вигаданий персонаж із понад 300-річної легенди містечка. Її розповідали ще німецькі мешканці. Історія, пов’язана з ним, нібито сталася дуже давно. На городище в Морині мали напасти загарбники, оточити його й чекати, поки мешканці з голоду здадуться. Один із хоробрих воїнів, що захищали городище, зголосився добровольцем, щоб переправитися на інший бік озера й знайти допомогу. Його звали Рак. Завдяки своїй кмітливості він обійшов патрулі загарбників і знайшов допомогу, проте на зворотному шляху вороги оточили його й убили. Перед смертю він ще встиг крикнути обложеним, що допомога вже на підході. Отримавши удар сокирою по голові, він нібито впав у озеро. Кажуть, що відтоді ночами з озера Моржицько виринає величезний рак і підпливає до міста. Фонтан «Великого Рака» було відкрито на Площі Свободи 20 вересня 2008 року. Металева фігура тварини зображена на великому валуні. Поруч із нею розташований герб міста.

Фонтан на Ринку
Фонтан розташований посередині площі Івана Павла II. Він має круглу форму, а в центрі розташовано тринадцять струменів, з яких вода б’є до центру. У центрі фонтану розташовані гармонійно поєднані між собою різьблені овальні фігури.

Хощеська Алея зірок
Алея зірок польського велоспорту була відкрита в червні 2002 року. Ідею започаткували у 2000 році Збігнєв Стружинський та Ян Шимкевич, а рішення про її втілення ухвалив Ян Кіела, тодішній мер Хощна. Пам’ятник було відкрито з нагоди XXVIII загальнопольського велосипедного критеріуму, присвяченого пам’яті редактора Зигмунта Вайса. На ньому збереглися відбитки долонь багатьох відомих і визнаних велосипедистів, серед яких: Януш Кєржковський, Ришард Шурковський, Станіслав Шозда, Януша Ковальського, Маріана Вєцьковського, Станіслава Кролака, Леха Піасецького, Чеслава Ланга та Зенона Яскули, а також символічна дошка з зображенням розбитої долоні вже покійного Йоахіма Галупчока. Над усім цим красується дошка, присвячена покровителю велосипедного меморіалу, редактору Зигмунту Вайсу.
Алея Зірок Велоспорту має дуже цікаву форму, оскільки... вона не є алеєю. Вона побудована як своєрідна стіна пам’яті. Це висока стіна, на якій розміщено меморіальну дошку та відбитки долонь. З одного боку верхню частину увінчує герб Хощна. Решта майже 30 порожніх місць чекають на заповнення видатними велосипедними долонями.
Автором проекту алеї є пан Даріуш Ланцький з Хощна, а автором портрета Зигмунта Вайса — хощненський скульптор пан Зигмунт Сітко.
Алея з’явилася тому, що в Хощні з 70-х років проводилися велосипедні гонки, і, оскільки вони ставали дедалі популярнішими, на них дедалі частіше приїжджали видатні велосипедисти.

Цибулевий палац
Палац «Цибулевий» отримав свою назву завдяки характерним башточкам, увінчаним цибулеподібними шпилями. Вілла була зведена у 1908 році на пагорбі, з якого відкривався мальовничий краєвид на Барлінецьке озеро. У збережених документах палац фігурує під назвою «Вілла Дуельфер». Це одноповерхова споруда з утилітарним горищем. Її збудували за прямокутним планом, який порушують прибудовані з боків ганки-балкони. Увагу привертають уже згадані круглі башточки, увінчані цибулеподібними шпилями, покриті зеленою бляхою. Далі виділяється центрально розташована, прикрашена пілястрами мансарда, яка водночас слугує входом на балкон, що виступає перед фронтоном. Довоєнна історія палацу невідома. Після війни спочатку тут розміщувалася школа, пізніше — амбулаторія, штаб скаутського загону та квартири. Кілька років тому будівлю відреставрували. Наразі вона перебуває у приватній власності, тому доступ до інтер’єру вілли обмежений. Об’єкт доступний для огляду ззовні та дуже добре видно з боку вулиці Стрелецької.