Підвісний міст «Клосовський»
Протягом багатьох років існував міст, що з’єднував Валецьку Буковину з лісовою місцевістю, розташованою на іншому березі Радунського озера. За назвою цього лісу міст називали Клосовським. До того, як цей міст з’явився, щоб дістатися на інший бік, доводилося обходити озеро Радунь навколо або користуватися послугами перевізника, який мав човен. Траплялося, що цей перевізник не завжди чув заклики, коли перебував на протилежному березі… Взимку 1890/91 років після тривалих підготовчих робіт у найвужчому місці озера було збудовано міст. Мешканці та туристи могли зручно прогулюватися Буковиною та Клосовським лісом. Однак під час будівництва мосту не передбачили, що він стане перешкодою для суден — це була дерев’яна конструкція, підвішена не надто високо. У 1910 році мешканець Валча, який переїхав до Берліна, подарував місту два пароплави. Кораблики мали досить високі димарі, тому довелося підняти міст у його центральній частині, що додало йому мальовничості. Саме такий міст був улюбленим мотивом на довоєнних листівках, а також місцем романтичних зустрічей. Існує навіть легенда про цей місток і нещасливе кохання:
Отож понад 100 років тому, одного прекрасного весняного дня на цьому містку стояла Юлія — юна мешканка Валча, прикриваючись від сонячних променів мереживною парасолькою. Поруч із нею стояло ще кілька членів її родини — батько, мати, молодший брат. У цей момент на озері з’явився човен із юнаком, який завзято греб. Він поглянув на групу людей, що стояли на мосту, і поплив далі. Юлія ж, поглянувши на весляра, одразу закохалася в нього своїм першим, юнацьким коханням. Відтоді вона часто забирала родину на прогулянки до Радунського озера, іноді вислизала сама, сподіваючись знову побачити об’єкт своїх мрій. Дійсно, кілька разів їй це вдавалося, і ці зустрічі розпалювали її почуття. Вона мріяла про мить, коли вони нарешті познайомляться особисто, уявляла собі подальші зустрічі, освідчення, а зрештою — весілля.
Через деякий час вони обмінялися кількома ввічливими словами. Хоча юнак, здавалося, цікавився Джулією, їхні стосунки так і не розвинулися так, як мріяла дівчина. Спортсмен не мав наміру грати роль Ромео. Його звали Уве, і він охоче розмовляв із Юлією, жартував, навіть запросив її разом із братом на прогулянку на човні. Юлія чекала на щось більше. Одного дня Уве сказав, що їде на два місяці додому, до Берліна, але повернеться, щоб продовжити тренування. Це засмутило Джулію, але в її серці зажевріла надія — може, Уве хоче поговорити з родиною про них? Може, його батьки приймуть її, і, можливо, нарешті їхні стосунки розвиватимуться так, як у її мріях?
І Юлія почала мріяти дедалі сміливіше. Вона повірила в ці мрії настільки, що представила батькам свої мрії як реальність. Вона розповіла, що Уве поїхав поговорити з батьками про весілля. Вона була гарною партією, її батько був заможним купцем, тож майбутній зять міг розраховувати на гарний приданий. Родина почала планувати весілля. Юлія переглядала моделі весільних суконь, зрештою вирішили зробити покупку в Берліні, у найвідомішому й найдорожчому магазині. Коли Юлія розглядала сукні, поруч купувала весільне вбрання інша наречена — красива, струнка блондинка із зеленими очима. Ці очі закарбувалися в пам’яті Юлії, вони були схожі на воду в Радунському озері.
Повернення до Валча з весільною сукнею було радісним. Юлія раділа, як дитина, уявляючи себе в ролі нареченої, а згодом — щасливої дружини. Вона також запланувала весільну подорож — обрала романтичний медовий місяць у Венеції. Так минуло два місяці. Дівчина з нетерпінням чекала на коханого, будучи цілком впевненою в його освідченні. Щодня вона стояла на Клосовському мосту, вичікуючи знайомий човен. Нарешті вона побачила, як він пливе. Серце радісно забилося, але раптом вона з подивом протерла очі — у човні разом з Уве сиділа якась дівчина! Уве весело помахав Юлії рукою, а підпливши ближче, вигукнув: — Вітаємо пані Юлію! Хотів би представити свою дружину — ось вона — Гертруда фон Венцлау! І Юлія побачила прекрасну жінку із зеленими очима — такими зеленими, як вода в озері! Вона кивнула їй головою, але через стиснуте горло не змогла вимовити ані слова. Відвернулася й побігла додому. Проплакала три дні й три ночі, не розповідаючи родині, що сталося. А коли вона перестала плакати, дістала з шафи весільну сукню, одягла її й вийшла з дому. Наче у лунатичному сні, вона попрямувала до містечка. Хвилину стояла на ньому, дивлячись на воду, яка нагадувала їй очі Гертруди. «Цей колір — моя смерть...», — подумала Юлія й стрибнула у воду.
Кажуть, що протягом багатьох років на Клосовському містку бачили білу постать у весільній сукні. Тепер, коли на його місці стоїть підвісний міст, привид Юлії з’являється на березі озера, шукаючи старий дерев’яний місток, щоб звідти визирати, чи не пливе її коханий на човні...
Під час військових дій міст було зруйновано, а через деякий час польські солдати в рамках громадських робіт збудували новий дерев’яний міст, який у 1978 році замінили на сталевий підвісний міст. Підвісний міст на озері Радунському, який нині є однією з туристичних атракцій міста Валч.

Amfiteatr w Złocieńcu

Buk pospolity

Centrum Informacji Turystycznej

Dworzec kolejowy

Galeria Kazimiery Szatkowskiej i innych artystów gminy Wałcz w Karsiborze

Głaz pamiątkowy

Jezioro Wąsosze

Jezioro Zamkowe

Kościół filialny pw. Narodzenia NMP

Kościół filialny pw. św. Heleny

Kościół filialny pw. św. Józefa Oblubieńca

Kościół parafialny pw. Matki Bożej Różańcowej

Kościół parafialny pw. św. Wawrzyńca

Kościół parafialny pw. Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny

Kościół pw. św. Wojciecha

Park Żubra

Pole biwakowe "Złocieniec"

Staromiejski układ urbanistyczny

Teren rekreacyjny "Między mostami"

Winnica Invictus

Будівля пошти
Вальч протягом століть був важливим транспортним вузлом: тут перетиналися важливі торговельні шляхи, а також пролягав, зокрема, поштовий шлях з Берліна до Крольвеца, яким інтенсивно курсували поштові вози, диліжанси та кінні гінці. Поштова станція у Валчі була місцем, де можна було не тільки змінити коней, а й відпочити. Валч увійшов до мережі кінної пошти ще у XVIII столітті, у 1864 році тут діяла телеграфна станція, а в 1901 році місто підключили до телефонної мережі.
Сучасна будівля пошти у Валці була зведена у 1885 році з червоної керамічної цегли. Його об’єм є досить розгалуженим: головна будівля має планування, схоже на букву «L», до неї з південного боку, у глибині двору, перпендикулярно примикає прибудова, спроектована за планом, що нагадує трапецію. Будівля пошти має два поверхи, а її об’єм цікаво розбудований; вона нагадує замок із двома вежами — циліндричною, п’ятиповерховою з південного боку та прямокутною, чотириповерховою із західного боку. У п’ятиповерховій вежі розташована сходова клітка. Прибудова — одноповерхова. Різниця у висоті окремих частин будівлі ще більше підкреслюється різноманітними за формою покрівельними схилами.
Фасад будівлі виконаний, в основному, в еклектичному стилі з переважаючими неоготичними елементами, він не оштукатурений. Стіни з червоної цегли прикрашені клінкерною цеглою, яка своїм блиском і темнішим відтінком підкреслює поділ на окремі поверхи, карнизи, підвіконня, обрамлення порталів; подвійні лінії клінкерної цегли також оперізують окремі поверхи на висоті приблизно 3/5 першого та другого поверхів, а також на половині висоти вищих поверхів вежі. Семиосьовий фасад є асиметричним, підкресленим трикутним фронтоном у даховій частині. Шарму додають також покрівельні площини, покриті двокольоровою керамічною черепицею, укладеною у геометричні візерунки. Покрівельні площини додатково прикрашають віконця, накриті дашками, увінчаними шпилями. Віконні та дверні прорізи мають різноманітну форму та розміри — на першому поверсі це трифорійні вікна з арковими блендами, прикрашеними кольоровими мозаїками, що нагадують про історію пошти, та з бічними колонами, виготовленими з почергово глазурованих та обпалених клінкерних елементів.  Не менш красиві мозаїки на поштову тематику прикрашають окремі місця будівлі; також можна помітити рельєфні елементи у вигляді труби поштового глашатая. Інтер’єр будівлі також виконаний у тому ж стилі, тож варто зайти всередину, щоб оглянути цікаво оформлений головний зал. При нагоді можна придбати листівки з Вальча та регіону.
Відповідно до тогочасних тенденцій будівля виконана переважно в неоготичному стилі, а саме у різновиді «балтійської готики». На той час це була одна з численних прусських поштових будівель кінця XIX століття, зведених уздовж маршруту Берлін — Кролевець, однак варто підкреслити, що це одна з найцікавіших поштових будівель у регіоні.

Велосипедний лічильник Рудки
Лічильник розташований на маршруті Залізничного шляху (№ 15) на третьому етапі (Злоцієць - Вальч). Лічильник знаходиться в лісі на асфальтованій велосипедній дорозі, побудованій в 2025 році. Маршрут є рівним, оскільки був побудований на колишній залізничній колії. Ділянка, на якій розташований лічильник, з'єднує Свєрчину і Колно.

Ділянка Вержово - Вонсош у поганому стані.
На ділянці лісу довжиною близько 2 км Вержово - Вонсош пожежна дорога № 10 має ґрунтове покриття. У сезон дощів місцями пісок або багнюка.

Місце відпочинку

Місце відпочинку
Притулок на краю галявини.

Місце відпочинку біля верховського дракона
Невелика рекреаційна зона. Альтанка для пікніків та гриль у формі дракона.

Міська ратуша
Ратуша Валча розташована в історичному центрі міста, на західній стороні ринкової площі. У цій найстарішій частині Валча збереглося колишнє планування вулиць, створене за зразком планів Любека та Фрайбурга. Існує навіть легенда, згідно з якою цей план було розроблено саме для Валча, але через те, що його підступно викрали, ці міста були розбудовані раніше на основі існуючих там поселень, тоді як рибальське поселення під назвою Валч або Вольчен мусило чекати майже 200 років.
Нині колишня ринкова площа в центрі міста має форму трапеції й носить назву Площа Свободи. Колись вона виконувала функцію міського ринку, пізніше — представницької площі з фонтаном, потім у повоєнні роки — ринку, згодом — міського скверу з великою кількістю зелені, щоб нарешті повернутися до представницької функції. З нагоди 700-річчя міста площу відремонтували, виклали бруківкою, у її північній частині збудували фонтан (співфінансували який міста-партнери) та встановили насос, форма якого нагадує старовинні зразки таких пристроїв. У західній частині, перед ратушею, видніється герб міста, викладений бруківкою на тлі квіткового оформлення. Площа обмежена вулицями Кіліньшчаків та о. Доманського. У східній фасадній лінії збереглися історичні житлові будинки з їхніми функціональними першими поверхами. В одному з них розміщується пекарня, в інших — магазини. У південній фасаді височіє костел на честь святого Миколая — це місце з самого початку існування міста було місцем розташування наступних будівель парафіяльного костелу.  Натомість будівля ратуші спочатку, ймовірно у XVII столітті, була зведена посередині ринку. Ця дерев’яна будівля згоріла у 1841 році, і тоді функцію ратуші почала виконувати одна з цегляних будівель на фасаді ринку. Однак, судячи з усього, він перебував у поганому технічному стані, оскільки його довелося знести. Це відбулося у 1888 році. На місці цієї будівлі звели нову за проектом Альберта Шура, вчителя місцевої будівельної школи. Нова ратуша, зведена у стилі неоренесансу та неокласицизму,  була введена в експлуатацію 1 листопада 1890 року. На початку XX століття над головним входом було добудовано балкон, а в 1936–1937 роках — нове крило з боку вулиці кс. Доманського; водночас було облаштовано новий вхід з вулиці Кілінщаків та змінено зовнішній вигляд і систему освітлення мансарди.
Наразі будівля складається з трьох частин: головного корпусу та двох крил, з яких ліве є своєрідним ризалітом. Будівля накрита похилим дахом з віконцями, увінчаним башточкою з датою завершення будівництва — 1890 рік. Будівля має багате архітектурне оздоблення — карнизи, що простягаються вздовж фасаду, розлогі навершя вікон, профільовані одвіниці, бунірування.
Окремі частини мають різноманітне оформлення вікон: Вікна на другому поверсі в ризаліті увінчані широким профільованим карнизом, їхні боки обрамлені пілястрами з капітелями в іонічному стилі, тоді як вікна в основній частині мають простий карниз, що спирається на три орнаментовані консолі, а їхнє увінчання доповнюють плоскі арки, випрофільовані в штукатурці. Цікавим архітектурним елементом є декоративний кутовий еркер; варто звернути увагу на витончену різьбу середнього вікна та декоративні консолі, що підтримують еркер.
Усередині будівлі особливо цікавою є аула, тобто нинішня сесійна зала, у якій збереглася дерев’яна балочна стеля з декоративною поліхромією.

Міська ратуша
Ратуша у Злоценці розташована на ринковій площі та була збудована у 1833–1863 роках на місці попередніх споруд, що виконували цю функцію. Будівля, яку ми бачимо сьогодні, з’явилася завдяки зусиллям тодішнього мера міста Кароля Ленца. Спочатку будівля була резиденцією міської ради, суду та відділу реєстрації актів цивільного стану. Перед Першою світовою війною його було перебудовано, в результаті чого на фасаді ратуші з’явився герб Злоценця, який можна побачити й донині. Це білий замок із двома вежами, а над ним — сокіл; усе це зображено на блакитному тлі. Після війни там розміщувалися військові органи влади та Управління безпеки, однак така ситуація тривала недовго, і ратуша знову стала резиденцією міської влади та виконує цю функцію донині.
Ратуша — це будівля, зведена за прямокутним планом, що має два поверхи, розділені карнизами. Вона накрита чотирисхилим дахом з кількома мансардами. На кутах видно бунірування. Головний вхід до будівлі розташований зі східного боку, до нього ведуть сходи з кількох сходинок. Посередині розташований вузький ризаліт, увінчаний напівкруглим виступом із гербом міста в центрі. У північно-західній частині розташована прибудова з напівкруглим дахом.
Наразі будівля є штаб-квартирою міської ради, тому огляд її зсередини обмежений.

Мурал «Злоцієнецький 2017» у Злоцієнци
Автором остаточного проекту є д-р архітектор Радослав Барек у співпраці з Домініком Дзєдзіною.

Набережна біля Замкового озера
Набережна біля Замкового озера складається з двох частин, відокремлених півостровом від вулиці Орля. Перша частина набережної починається біля приозерного скверу на вулиці Кілінщаків, неподалік від фонтану, встановленого на озері. Вона пролягає повз сади, що належать до будинків, розташованих на цій вулиці, під старими деревами, які ростуть на березі озера. Влітку тут іноді можна спостерігати за величними вітрильниками, що пливуть по озеру, а зустріти крижнів можна завжди. Ця ділянка набережної закінчується крихітним парком на вулиці Поштовій. Колись тут стояла найстаріша й найбільша в місті липа, яка була пам’яткою природи, але, на жаль, кілька років тому її повалив шторм. Щоб перейти до другої частини набережної, слід рухатися вулицею Судовою, проходячи повз кілька цікавих пам’яток — «нотаріат», тобто мисливську віллу з цікавими декоративними деталями, шкільну будівлю з прекрасним порталом і сонячним годинником на фасаді, а також неоготичний костел святого Антонія. На перехресті вулиць Судової та Орлої видно ще одну приозерну скверу, частина якої облаштована як дитячий майданчик. Тут починається друга, значно довша частина набережної. У цій затоці мешкають лебеді, крижні та лиски — їхня кількість значно зростає взимку. Набережна простягається вздовж берега Замкового озера аж до району Валча, що носить назву Дольне Місто. Прогулянка затіненою алеєю з прекрасним видом на розлогі озеро може стати справжнім задоволенням, особливо у спекотні дні.

Оглядовий майданчик

Палац і садиба
Парк було засновано одночасно з будівництвом палацу, яке відбувалося у 1851–1853 роках. Тоді й виник сад у англійському стилі площею близько 22 гектарів із під’їзною алеєю, який існує й донині. З 1972 року в палаці розміщується Спеціальний навчально-виховний центр, у зв’язку з чим огляд палацу та парку обмежений.

Палац і садибний парк у Вонсоші
Садибний парк був створений у другій половині 19 століття. Він формує оточення для історичного, стильного палацу. Це парк в англійському стилі. У ньому ростуть чудові старі дерева, зокрема буки, дрібнолисті липи та ялини. Ця територія занесена до реєстру історичних пам'яток.

Палац Семчино
Палацово-фермерський комплекс у Семчино - це чарівне місце, розташоване між Чаплінеком і Злоченцем, у центрі Західнопоморського воєводства, у Дравському озерному краї. Саме село Семчино (колишнє Гайнріхсдорф і Генріково), розташоване в затоці Генріко на Дравському озері, було засноване в 1292 році. У садибних будівлях розташовані готель і ресторан, а в бароковому палаці, побудованому між 1722 і 1726 роками, знаходяться два музеї (Інтерактивний музей бароко і Музей різних ремесел). Перебуваючи на місці, варто прогулятися селом по "Стежці Генрика в Семчині". Маршрут стежки пролягає через історичний парк з грабовою алеєю, село Семчино та його околиці. Окремі зупинки маршруту позначені табличками. Інформація на окремих табличках описує будівлі та місця із зазначенням їх історичних функцій. На території маєтку також знаходиться Керамічна кузня, де проводяться майстер-класи з розпису по глині.
Гостям готелю пропонується 29 номерів з кондиціонерами в головному корпусі та 5 номерів з міні-кухнею та окремим входом. У ресторані подають страви традиційної польської кухні.
Палац Семчино є чудовою базою для велосипедних прогулянок, під час яких можна дослідити красу Дравського озерного краю. Пагорби, ліси, озера, річки, луки та навколишня фауна заохочують до активної їзди на велосипеді, а постійно вдосконалювана інфраструктура велосипедних доріжок приведе вас до абсолютно нових місць.

Палац Семчино - Інтерактивний музей бароко - Музей різних ремесел
У великому парку площею близько 3,4 га, закладеному ще в 1830-х роках, що складається з дубів, лип, кленів, ялин, каштанів і красивої грабової алеї, знаходиться найбільший і найкрасивіший палац в районі Чаплінек.
Він був побудований між 1722 і 1726 роками в стилі бароко, пізніше розширений і перебудований. Він був побудований у формі підкови, з терасою посередині, середня частина вкрита мансардним дахом, ліве крило має два поверхи, праве крило є невисокою прибудовою. Від колишнього оздоблення збереглося небагато: фрагменти двох камінів, залишки однієї голландської кахельної плити, гіпсова ліпнина в одній з кімнат палацу на першому поверсі. До кінця 18 століття палац належав родині Голець, у 19 столітті - родині фон Арнім, а до 1945 року - родині фон Бредов. Зараз ви можете відвідати це надзвичайне місце і відчути магію Семчина.
У палаці знаходяться два чудові музеї - Інтерактивний музей бароко та Музей різних ремесел
Інтерактивний музей бароко розташований у просторих підвалах палацу. Окремі кімнати організовані відповідно до історичного аналізу, а також відповідно до уяви творців, як могла функціонувати барокова садиба, які окремі кімнати та кабінети могли бути в такому палаці і як виглядало повсякденне життя мешканців.
Це не звичайний музей, тут можна торкатися, досліджувати і ставити запитання.
Величезні горища палацу, з іншого боку, приваблюють дослідників виставкою, присвяченою старовинним ремеслам (наприклад, гончарству, бондарству, кип'ятінню). Через вікна можна помилуватися панорамою околиць і порівняти вигляд з фотографіями кілька десятиліть тому. Прекрасно збережені ферми даху демонструють майстерність архітекторів минулого, яка вражає сучасників. Універсаліум - це не лише виставка, а й жива зустріч з мистецтвом майстерності та першими кроками майбутніх будівельників. Незвичайний простір стимулює уяву і приносить багато задоволення відвідувачам.
У палаці також розміщена виставка порцеляни з колекції місцевої колекціонерки пані Чеслави Хамерської та мистецькі роботи, створені під час майстер-класів під відкритим небом, організованих Асоціацією "Stacja Kultura" з Борне-Суліново.
Інформація та бронювання:

Пункт ремонту велосипедів самообслуговування

Рекреаційна зона в Кольні
Розташований майже безпосередньо біля траси. Тут є столи для пікніка та великий навіс.

Рекреаційна зона в Рудках
Розташований у мальовничому місці в центрі села. Тут є столи для пікніка та великий навіс.

Рекреаційна зона в Свєрчині
Розташований мальовничо біля сільського ставка. Тут є столи для пікніка та великий навіс.

Руїни палацового комплексу
Палац був збудований у 1731–1745 роках родиною Гольців, які володіли селом Клебівець із XVI століття. Це була споруда в стилі бароко, що нагадувала французькі зразки, спроектована в основному за прямокутним планом, розширена ризалітами, що утворювали майже окремі крила, а завдяки добудові двох господарських будівель у кутах загальна композиція набула форми підкови. Головний фасад звернений на північ, а садовий — на південь. Палац був двоповерховим, причому другий поверх головної частини був вищим, ніж поверхи бічних крил, у яких більшість приміщень мали господарське призначення. Палац був зведений із керамічної цегли, спочатку оштукатурений, з багатим архітектурним оздобленням, численними пілястрами, ризалітами та карнизами. Також у інтер’єрах багатьох приміщень були профільовані карнизи, ліпні прикраси, різноформі панелі, що урізноманітнювали поверхні стін. Збереглася фотографія інтер’єру передпокою палацу, на якій видно двостулкові двері, прикрашені панелями у формі, близькій до овалу, обрамленими решітками у формі прямокутників різного розміру. На стінах однієї із зал збереглися розписи, в іншій — аркадні ніші в стінах. Кільканадцять років тому було видно добре збережений гербовий щит, що увінчував фронтон, у флангах якого стояли фігури лицарів у обладунках та шоломах з забралами. На ньому гніздо влаштувала пара лелек, додаючи руїнам мальовничості. Окантовки вікон також протягом багатьох років привертали увагу своїми орнаментами.  Після пожежі 1945 року замок поступово занепадав. Цікавим фактом може бути те, що найдовше у відносно хорошому стані збереглася євангелічна каплиця у східній прибудові. Існує легенда, згідно з якою під час будівництва палацу хтось із родини Гольців образив стару жінку, що мешкала в цьому селі. Багато мешканців Кленбовця та інших навколишніх сіл вважали, що вона займається чаклунством. Напевно, вона зналася на траволікуванні й вміла виліковувати багато хвороб. Допомагала як людям, так і тваринам, тому біля неї завжди крутилися якісь звірята. Молодий фон Гольц (імені в легенді не згадується) кинув каменем у кота, що супроводжував жінку, яка йшла селом. Коли вона зробила зауваження паньчику, той образливо висміяв її. Жінка тихо промовила: «Зло повертається злом: ти не будеш насолоджуватися ані здоров’ям, ані грошима, а твої діти не житимуть у цьому палаці». Будівництво палацу завершилося у 1745 році, а через сорок років родина Гольц перестала бути його власниками.

Станція Вальч
Залізничний вокзал Вальч - відправлення, прибуття, інформація KOLEO

Станція Злоцієць
Залізничний вокзал Злоцієць - відправлення, прибуття, інформація