Підвісний міст «Клосовський»
Протягом багатьох років існував міст, що з’єднував Валецьку Буковину з лісовою місцевістю, розташованою на іншому березі Радунського озера. За назвою цього лісу міст називали Клосовським. До того, як цей міст з’явився, щоб дістатися на інший бік, доводилося обходити озеро Радунь навколо або користуватися послугами перевізника, який мав човен. Траплялося, що цей перевізник не завжди чув заклики, коли перебував на протилежному березі… Взимку 1890/91 років після тривалих підготовчих робіт у найвужчому місці озера було збудовано міст. Мешканці та туристи могли зручно прогулюватися Буковиною та Клосовським лісом. Однак під час будівництва мосту не передбачили, що він стане перешкодою для суден — це була дерев’яна конструкція, підвішена не надто високо. У 1910 році мешканець Валча, який переїхав до Берліна, подарував місту два пароплави. Кораблики мали досить високі димарі, тому довелося підняти міст у його центральній частині, що додало йому мальовничості. Саме такий міст був улюбленим мотивом на довоєнних листівках, а також місцем романтичних зустрічей. Існує навіть легенда про цей місток і нещасливе кохання:
Отож понад 100 років тому, одного прекрасного весняного дня на цьому містку стояла Юлія — юна мешканка Валча, прикриваючись від сонячних променів мереживною парасолькою. Поруч із нею стояло ще кілька членів її родини — батько, мати, молодший брат. У цей момент на озері з’явився човен із юнаком, який завзято греб. Він поглянув на групу людей, що стояли на мосту, і поплив далі. Юлія ж, поглянувши на весляра, одразу закохалася в нього своїм першим, юнацьким коханням. Відтоді вона часто забирала родину на прогулянки до Радунського озера, іноді вислизала сама, сподіваючись знову побачити об’єкт своїх мрій. Дійсно, кілька разів їй це вдавалося, і ці зустрічі розпалювали її почуття. Вона мріяла про мить, коли вони нарешті познайомляться особисто, уявляла собі подальші зустрічі, освідчення, а зрештою — весілля.
Через деякий час вони обмінялися кількома ввічливими словами. Хоча юнак, здавалося, цікавився Джулією, їхні стосунки так і не розвинулися так, як мріяла дівчина. Спортсмен не мав наміру грати роль Ромео. Його звали Уве, і він охоче розмовляв із Юлією, жартував, навіть запросив її разом із братом на прогулянку на човні. Юлія чекала на щось більше. Одного дня Уве сказав, що їде на два місяці додому, до Берліна, але повернеться, щоб продовжити тренування. Це засмутило Джулію, але в її серці зажевріла надія — може, Уве хоче поговорити з родиною про них? Може, його батьки приймуть її, і, можливо, нарешті їхні стосунки розвиватимуться так, як у її мріях?
І Юлія почала мріяти дедалі сміливіше. Вона повірила в ці мрії настільки, що представила батькам свої мрії як реальність. Вона розповіла, що Уве поїхав поговорити з батьками про весілля. Вона була гарною партією, її батько був заможним купцем, тож майбутній зять міг розраховувати на гарний приданий. Родина почала планувати весілля. Юлія переглядала моделі весільних суконь, зрештою вирішили зробити покупку в Берліні, у найвідомішому й найдорожчому магазині. Коли Юлія розглядала сукні, поруч купувала весільне вбрання інша наречена — красива, струнка блондинка із зеленими очима. Ці очі закарбувалися в пам’яті Юлії, вони були схожі на воду в Радунському озері.
Повернення до Валча з весільною сукнею було радісним. Юлія раділа, як дитина, уявляючи себе в ролі нареченої, а згодом — щасливої дружини. Вона також запланувала весільну подорож — обрала романтичний медовий місяць у Венеції. Так минуло два місяці. Дівчина з нетерпінням чекала на коханого, будучи цілком впевненою в його освідченні. Щодня вона стояла на Клосовському мосту, вичікуючи знайомий човен. Нарешті вона побачила, як він пливе. Серце радісно забилося, але раптом вона з подивом протерла очі — у човні разом з Уве сиділа якась дівчина! Уве весело помахав Юлії рукою, а підпливши ближче, вигукнув: — Вітаємо пані Юлію! Хотів би представити свою дружину — ось вона — Гертруда фон Венцлау! І Юлія побачила прекрасну жінку із зеленими очима — такими зеленими, як вода в озері! Вона кивнула їй головою, але через стиснуте горло не змогла вимовити ані слова. Відвернулася й побігла додому. Проплакала три дні й три ночі, не розповідаючи родині, що сталося. А коли вона перестала плакати, дістала з шафи весільну сукню, одягла її й вийшла з дому. Наче у лунатичному сні, вона попрямувала до містечка. Хвилину стояла на ньому, дивлячись на воду, яка нагадувала їй очі Гертруди. «Цей колір — моя смерть...», — подумала Юлія й стрибнула у воду.
Кажуть, що протягом багатьох років на Клосовському містку бачили білу постать у весільній сукні. Тепер, коли на його місці стоїть підвісний міст, привид Юлії з’являється на березі озера, шукаючи старий дерев’яний місток, щоб звідти визирати, чи не пливе її коханий на човні...
Під час військових дій міст було зруйновано, а через деякий час польські солдати в рамках громадських робіт збудували новий дерев’яний міст, який у 1978 році замінили на сталевий підвісний міст. Підвісний міст на озері Радунському, який нині є однією з туристичних атракцій міста Валч.

Dworzec kolejowy

Jezioro Zamkowe

Kapliczka przydrożna Matki Bożej Bolesnej

Kapliczka przydrożna Pana Jezusa Ukrzyżowanego

Kościół filialny pw. św. Piotra i Pawła
Pierwszy kościół w Dobinie istniał już prawdopodobnie na początku XIV wieku. Nie jest pewne, czy ta drewniana świątynia przetrwała aż do XIX wieku, czy też w międzyczasie była odbudowywana. Zachowały się natomiast zapiski o splądrowaniu świątyni w 1635 roku przez wojska szwedzkie. Żołnierze ukradli wówczas miedzy innymi cenny kielich oraz 1000 guldenów. W 1836 roku na miejscu zniszczonego już bardzo kościoła wzniesiono murowany budynek. Zbudowany on został w stylu neoromańskim, z granitowych kamieni i cegły ceramicznej (narożniki, ościeża i opaski okien oraz gzymsy).  Początkowo była to  budowla bezwieżowa. Wieża została dobudowana dopiero w 1909 roku.
Kościół jest jednonawowy, z  prostokątnym prezbiterium zamkniętym zakrystią na planie połowy sześcioboku, mającą oddzielne wejście we wschodniej części. Drzwi główne, do których prowadzą szerokie dwustopniowe schody,  znajdują się w dolnej kondygnacji wieży, pochodzącej z pierwszego etapu budowy. Są to drzwi drewniane, dwuskrzydłowe, ramowo – płycinowe.   Płyciny wypełnione są deskami z dekoracją ze szczeblinek w formie ukośnej kraty. Nadświetle zamknięte jest półkolistym łukiem , przedzielone pionowo na trzy kwatery, które z kolei  podzielone zostały szczeblinkami na cztery nierówne części. Portal wejścia głównego jest zakończony jednoskokowym półkolistym łukiem. Nad portalem ściana częściowo wybudowana jest z granitowych kamieni, ale już nad gzymsem wieńczącym nawę jest całkowicie ceglana. W ścianie frontowej nad portalem wejściowym znajdują się dwa półkoliście zamknięte okienka, zaś w obu ścianach  bocznych umieszczono  pojedyncze blendy (nietynkowane) w kształcie nawiązującym do okien), nad nimi dodatkowe pojedyncze, wąskie okienka.  W najwyższej kondygnacji wieży w ścianie frontowej oraz tylnej również widoczne są po dwa okienka, podobne kształtem, jednak rozmieszczone nieco inaczej niż w niższej kondygnacji. Ściany boczne otrzymały pojedyncze okienka. Są one zamknięte drewnianymi żaluzjami. Wieża przykryta jest dwuspadowym dachem, zwieńczona czworoboczną latarnią ze stożkowatym hełmem, zakończonym metalową kulą z krzyżem.
Ściany boczne nawy mają elewacje podzielone dwoma dużymi oknami zamkniętymi u góry półkolistymi łukami. W ścianach prezbiterium umieszczono trzy okna o tej samej formie. Dekoracją architektoniczną wzbogacającą wygląd elewacji są ceglane gzymsy kordonowe obiegające ściany budynku na wysokości parapetów i podłuczy okien oraz gzymsy opasujące wieżę.
Początkowo kościół w Dobinie był filią parafii pw. św Mikołaja w Wałczu, W roku 1923 został wyodrębniony z tej parafii jako lokalny wikariat, w 1932 stał się samodzielną parafią, obecnie jest to filia kościoła parafialnego pw. wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny w Skrzatuszu.

Єпархіальна святиня Матері Божої Скорботної у Скшатуші
Єпархіальний санктуарій Матері Божої Скорботної у Скшатуші, відомий як Північна Ченстохова, протягом століть був опорою католицизму, місцем, відомим чудесними зціленнями.
У 1575 році, під час Реформації, до Скшатуша з Меленцина привезли статую Матері Божої Скорботної. Відтоді Скшатуш став відомий чудесами і благодатями, дарованими за заступництвом Скшатуської Божої Матері.
Ян ІІІ Собеський, дякуючи за виконання його прохання про перемогу над турками, надіслав сюди щедрі дари, а Войцех Костянтин Бреза, староста Нового Двору, збудував величний храм. Костел у стилі бароко, який існує донині, був побудований між 1687 і 1694 роками, в ньому молилися король Станіслав Лещинський, кардинал Паччеллі, пізніше Пій XII, і кардинал Кароль Войтила, пізніше Іван Павло ІІ.
Костел багато декорований у стилі бароко, з головним вівтарем, датованим кінцем 17 століття, і фресками 1698 року, що зображують історію святині на стінах пресвітерію. Кафедра і хрещальна купіль походять з кінця 17 століття, а багато декоровані бічні вівтарі були зроблені на рубежі 18 століття. Перший орган також датується кінцем 17 століття, другий, більший, був виготовлений у 1876 році.

Головна станція Піла
Залізничний вокзал Piła Główna — відправлення, прибуття, інформація >> KOLEO

Група «Варовна Цегельнія» — Етнографічний заповідник у Валчі
Група укріплень «Цегельні», що входить до складу укріплень Поморського валу, розташована між озерами Замковим та Хміль-Дужим.
Ця ділянка Поморського валу слугувала заповненням прогалини між природними перешкодами, які використовувалися під час планування та будівництва укріплень і фортифікацій на території Валецького озерного краю. Хвилястість рельєфу давала тут можливість створити лінію оборони з прихованими спостережними пунктами та вогневими позиціями. Тому в 1932–1936 роках тут було збудовано укриття, що приховували позиції кулеметів із широким полем вогню завдяки застосуванню броньованих куполів, приміщення для польових протитанкових гармат та позиції для спостерігачів. У 1944 році розпочалося розширення укріплень: тут почали з’являтися додаткові вогневі позиції, протипіхотні та протитанкові перешкоди, залізобетонні спостережно-бойові позиції.
У результаті основу фортифікаційного комплексу «Цегельні» становлять два укриття типу Б, так звані «Б-Верки». Перше укриття оснащене шестистрільною спостережною купольною вежею та фланкуючою казаматою. Другий був пасивним укриттям, озброєним лише у фланкуючій казаматі. Потатерни кожного укриття ведуть до двох веж, оснащених куполом із трьома стрілецькими отворами. Тут також є два багатосекторні укриття типу B1, місцями посилені до рівня B. Вони не мали броньованого купола, а їхній захист забезпечували броньовані плити.
Оборонна група «Цегельнія» мала форму двох ліній укриттів. До складу першої входять головні укриття, багатосекторні об’єкти та два односекторні укриття біля протитанкових загороджень. Друга лінія — це бойові укриття або укриття типу B1 різного призначення: для флангового та фронтального вогню, спостережне укриття та пасивне укриття для протитанкових гармат та обслуговуючого персоналу — унікальна споруда на Поморському валу.
У 1944 році позиції були посилені кількома невеликими укриттями, які в народі називали «Тобруками».
25 та 26 січня 1945 року ці укріплення були укомплектовані посиленими німецькими силами. Радянські війська розпочали тут перші бойові дії 31 січня, а з 6 лютого велося регулярне обстрілювання з мінометів та легкої артилерії. 11 лютого цю оборонну групу німці покинули.
Укриття були підірвані польськими та російськими саперами на межі лютого та березня 1945 року, у наступні роки були демонтовані загородження, засипані рови, а територія змінила свій вигляд внаслідок видобутку піску та створення сміттєзвалища.  У 80-х роках минулого століття залишки одного з укриттів обвалилися внаслідок підкопування.
Наразі ця територія облаштована як військовий еталонний комплекс, що є філією Музею Валецької землі. Окрім бункерів, відкритих для відвідувачів, тут для екскурсантів підготовлено постійну експозицію у виставковому павільйоні, а також цікаву експозицію мілітарі, яка часто поповнюється новими транспортними засобами та різними видами зброї. Під час організованих заходів тут також працює «Кіно на бункерах». Скансен та найближчі околиці кілька разів на рік стають місцем проведення відкритих заходів, таких як інсценізації, концерти та військові паради. Музей Валецької землі також систематично організовує походи маршрутом укріплень Поморського валу, які завершуються військовим пікніком

Зона відпочинку в громадському центрі в Пшибкові
Є дитячий майданчик і навіс, де можна сховатися від дощу.

Зона відпочинку в Ружево
Є дитячий майданчик і навіс, де можна сховатися від дощу.

Колишня педагогічна семінарія
Будівля з цікавою архітектурною формою, яку місцеві жителі називають «малим Мальборком», була зведена в 1902–1903 роках. Вона була резиденцією педагогічного семінарію, що носив горду назву «Королівський педагогічний семінарій». Це була найбільша серед семінарій, що створювалися в той час, а вони були в таких містах, як: Бидгощ, Грудзяндз, Вонгровець і Накло. Під час Другої світової війни, у 1944 році, будівля на короткий час виконувала функції допоміжного госпіталю до головного військового госпіталю. Оскільки в лютому 1945 року поблизу точилися запеклі бої за укріплення Поморського валу, будівля зазнала значних пошкоджень. Сліди на стінах видно й досі, тоді як інші пошкодження усували аж до 1950 року. Навчальні заняття почалися вже раніше — будівля знову стала місцем підготовки вчителів, а саме: спочатку тут розміщувалася Державна семінарія виховательок дитячих садків, пізніше — Державне ліцей виховательок дитячих садків, яке послідовно перетворювалося на Педагогічний ліцей для виховательок дитячих садків, потім на Студію дошкільного виховання та навчання, Педагогічне студію і, нарешті, на Комплекс педагогічних коледжів, який функціонував аж до 2014 року. У цій будівлі також розміщувався дитячий садок, який водночас слугував місцем проходження практики для майбутніх виховательок, а згодом — II загальноосвітня гімназія, Державний вищий професійний навчальний заклад та лекційний центр Щецинського університету.
Головна будівля зведена в еклектичному стилі з переважанням неоготичних елементів. Це великого розміру споруда нерівномірної конструкції, що складається з кількох частин різної висоти, накритих окремими багатосхилими дахами. Зовнішні стіни здебільшого зведені з повної керамічної цегли з дотриманням хрестоподібного кладки, фундаменти та частина головного ризаліту виконані з природного каменю. Бленди та перемички вікон оштукатурені вапняним розчином. Будівля зведена за планом у формі літери «Е», з помітно ширшим центральним ризалітом, до якого з півночі прибудовано еркер, що вміщує сходову клітку. Триповерхові бічні ризаліти доповнені вежами, накритими восьмисхилими пірамідальними дахами. Фасад головного корпусу є нерегулярним і асиметричним, багатоплощинним, а віконні та дверні прорізи мають різноманітні форми. Тут є прямокутні віконні отвори, накриті сегментним арком; особливу увагу привертають високі гострокутні віконні ніші з машверковим поділом, а також широкі вікна, що закінчуються кошикоподібним завершенням.  У верхній частині фронтону видно широку бленду, а під нею — циферблат годинника. Будівля має підвал, і цікавим фактом може бути те, що частина підвалів є двоповерховою. Інтер’єр будівлі, доступний протягом навчального року, вражає прекрасними хрестово-ребристими склепіннями на ребрах, що спускаються від замка до капітелей колон та на пристінні консолі. Варто також звернути увагу на невелику окремо стоячу будівлю у шкільному дворі, зведену як господарське приміщення, з цікавим кутовим аркадом.

Питна вода

Станція Вальч
Залізничний вокзал Вальч - відправлення, прибуття, інформація KOLEO

Утруднення в проїзді. Будівництво кільцевої розвязки на проспекті Wojska Polskiego в Пілі.
Маршрут перетинає територію будівництва. Можливі місцеві об'їзди та ускладнення руху.

Утруднення в проїзді. Будівництво південної об'їзної дороги Вальча на національній трасі 22.
Маршрут перетинає територію будівництва. Можливі місцеві об'їзди та ускладнення руху.